Constance Ring

Amalie Skram

Trygve Laugstøl

2025-07-05

© Trygve Laugstøl, licensed under CC BY-SA 4.0

Constance Ring by Amalie Skram

This is a digital, free version of Constance Ring (English Wikipedia), Constance Ring (Norwegian Wikipedia) by Amalie Skram (English Wikipedia), Amalie Skram (Norwegian Wikipedia). It is based of a scan of the book published in 1943 publication by Gyldendal, available at the Norwegian National Library.

The book is available in the public domain license. This license allows republication of the material, even for commercial purposed.

However, this edition of the book is available under the CC BY-SA 4.0 license allowing for commercial reproduction of the book as long as it is attributed back to this book.

Kapittel I

Rings hadde vært gift i to år. Det var ikke kommet barn, og de var derfor blitt ved å bo i den leiligheten på fem værelser i Homansbyen de som nygifte hadde flyttet inni.

De hadde et vel utstyrt hjem. På gulvene var det brysselertepper og på veggene malerier, hvorav noen var gode. Der var kostbart nips og en sann vrimmel av små bløte sofaer og lave lenestoler i alle slags fasonger. Med årstidens blomstrende planter dreves det en stor luksus, og når de prektige bladvekster, som om vinteren stod i halvmørke bak det dobbelte sett gardiner, fikk brune topper, blev de straks byttet om med nye fra gartneriet i Oscarsgate.

Rings førte et selskapelig hus. Det vil si, de gav ikke mange selskaper, men det var et stadig innrykk, som piken sa, mest av herrer, som kom av sig selv eller fulgte hjem med Ring om aftenen.

Fru Ring var 21 år gammel. Som ganske ung var hun kommet ned til Kristiania fra Molde, hvor hennes far var embedsmann og hadde da gjort megen lykke der hvor hun ferdedes. En av hennes beundrere hadde lignet henne med en rosenknopp som er fuktig av morgendugg, og en gammel herre av tantens omgangskrets påstod, at hun virket som den første vårdag på et vinterstivnet sinn. Visst er det at hennes tekkelige munterhet satte folk i godt humør og bragte selv forherdede peppersvenner til å tø op i et undrende smil. Det var noe bestikkende ingen kunde stå sig for, i den fortrolige åpenhet og uskyldige fripostighet hvormed hun på forhånd tok alle uten persons anseelse til inntekt som selvskrevne venner og bundsforvandte. Hun pleide å gå hoppende og nynnende gjennem stuene, og dem hun støtte på av husets folk, blev gjerne tatt fatt og svinget rundt, til de bad for sig. Den litt syngende Molde-dialekt lød innsmigrende i hennes munn, og hennes latter var uimotståelig smittende.

Ring var seksten år eldre enn den unge piken han ektet. Hvorledes det gikk til at hun gav ham fortrinet, er ikke så lett å si, hvis det ikke var fordi hun lot sig lede av sin tante, som hadde gjort alt for å få forbindelsen i stand. Ring var nemlig et godt parti; han eide en del formue, satt i gode forretninger og var kommet i en satt alder, et stort fortrin i tantens øine. Han var juridisk kandidat, men var gått over til handelen og drev nu agentur og kommisjonshandel efter stor målestokk. Dessuten hørte han til en respektabel familie og hadde, til tross for sin skallepanne og sin ansais til fedme, et rett behagelig ytre.

Efter bryllupet var det imidlertid foregått en påfallende forandring med fru Ring. Hun blev stille og sky og så slett ikke glad ut mere. Hennes øine som hadde vært så blanke og skinte så livsmodige, blev matte og rødkantede, fordi hun om morgenen når hennes mann drakk sin kaffe i spisestuen — han var alltid tidlig på ferde — lå nesegrus på sin hodepute og gråt. Når hun så hørte hans skritt — han kom alltid og kysset henne før han gikk på kontoret — for hun op og stod og vasket sitt ansikt med hodet nede i vannbollen.

Om middagen fant han henne blek og ordknapp med utilgjengelig lukkede ansiktstrekk og en viss stivhet over bevegelsene. Han søkte da å muntre henne op med en overflødighet av kjærtegn, som hun ikke gjengjeldte, men som hun tålmodig fant sig 1.

Han vilde at hun skulde adsprede sig, og hun gjorde ingen innvendinger, men lot sig villig føre avsted, når han fant på at de skulde her eller der. Da sommeren kom, sendte han henne til bad og hadde til hennes hjemkomst pyntet stuene op med et par nye malerier og Venus fra Milo i marmor på en sokkel av granitt.

Men det hjalp alt sammen intet. Hun lignet en syk plante, som tross alle anstrengelser ikke vil trives.

Rings bodde i annen etasje. Fra det midterste vindu førte glassdører ut til en rummelig altan, som hadde en hvit markise med høirøde border til tak. Opefter sidene slynget vinløvet sig fra den smukt vedlikeholdte have på det flettverk av ståltråd, som var anbragt for øiemedet. Fra soveværelset, som vendte mot den annen kant, hadde man en vid utsikt over byen og de nærliggende høider, og borte i det fjerne så man, når været var klart, stykker av vann, som lyste og blinket mellem den bølgende linje av deilig landskap der ute i Kristianiafjorden.

Her inne fant Ring undertiden sin hustru, som oftest knelende på puffen ved vinduet med albuene i vindusposten og kinnene i hendene, fortapt i tanker med et drømmende uttrykk i de bedrøvede øine.

Hun så på de fintfarvede solskygger, som om eftermiddagen var så lange og dype, og som til sist hyllet de treklædde åstopper inn i et fiolett tåkeslør, men især var det vannet, som lokket og drog henne.

Hun tenkte på sitt hjemsteds friske hav, som hun var vokset op side om side med. Hun kjente det så godt i alle dets skikkelser: når det reiste sig med brøl og veltet de sorte bølgeberg med hvitt på toppen inn mot bryggen, så det salte skum sprøitet omkring og drev sine stenk like op mot rutene i hennes kvistvindu, mens skibene lå og hev på sig og slet i sine fortøininger, som var de redde og vilde løs for enhver pris. Og når det var blått og blankt og sakte skvulpet mot stranden der borte i den hvite fjære med de nydelige skjell, som hun pleide å sanke og gjemme. Og hun husket, hvorledes det kunde ligge og sole sig og være dovent og fløielsbløtt og blinke fortrolig lik en gammel amme, som vilde minne sine fordums kjæledegger om det, de hadde felles fra gamle dager.

Hennes tanker tok alltid veien til barndomshjemmet, og de för avsted, som var de sloppet ut av et fengsel. Hun gjennemlevde de deilige sommerdager, når de i ferien lå på landet, og hun fikk så mange skjenn, fordi hun aldri lot vannet i fred, men bestandig lå og rodde der nede i allslags vær. Hun mintes roturene med byfogdens småpiker og fisketurene med brødrene, når de - blev ute til langt på natt, og alle måtte hjelpe til med å trekke båten på land, for ikke å bli usams med Fiskerhans, som lånte dem båt og greier. Den deilige, sinte Fiskerhans, som alltid hadde luktet av sommerferie. Monstro han ennu hadde den gule sydvest, som var knyttet inne i skjegget med bendelbånd, som var stive av agn og sjøvann, og de mørkegrå lovåtter, som kunde stå av sig selv.

Kapittel II

Det irriterte Ring at hans kone ikke så ut som en lykkelig hustru, og så gikk han til tanten og beklaget sig. Denne lovet å tale til Constance, og det gjorde hun da også ved første leilighet.

Fru Ring hørte på hennes formanende ord med en nedslått mine, og nu og da et par enstavelsesord som: Ja, jeg vet nok, ja visst, ja o. s. V., inntil tanten tok henne inn til sig og kjærlig hviskende bad henne si, hvad det var 1 veien.

Da brast Constance i gråt og fikk med møie frem de ord: «Jeg lenges hjem.»

Resultatet av denne samtale blev så senere referert til Ring.

Lenges hjem! En gift kone gå og lenges hjem. Det var en nydelig historie. Var da hennes hjem ikke hos hennes mann for fanden! Og hadde hun ikke alt, som hun kunde ønske sig og mer til. Gikk han kanskje ikke der og bar henne på hendene, og visste han vel det gode, han ikke vilde gjøre henne?

Om han prøvde å sende henne hjem en tur, hadde tanten foreslått.

Helt op fanden i vold til Molde! Nei takk, det skulde han be sig betakket for. Var hun ikke nettop kommet fra badestedet, og hadde han ikke undværet henne i måneder? Det måtte da være grenser for opofrelse også !

Bare det kom småfolk — mente tanten.

Ja, var det enda noe slikt i gjære, så skulde han ikke ha talt om det, — men pokker heller!

Tanten hadde så, da han alt stod med hånden på dørgrepet, sagt noe om at alle ting stod i Vårherres hånd, og at Constances sinnstilstand nok vilde bedres.

Men vinteren gikk og våren kom, og alt blev ved det gamle. Når hun var ute i selskap, eller det var fremmede hos dem, kunde hun nok få en raptus av sin gamle livlighet, og endog undertiden gi sig hen til en påfallende lystighet, men dette var bare en ny kilde til ergrelse for Ring. Der kunde hun sitte og fjase og le med disse mannfolk, som drev inn hos dem om aftenen og gav sig til å bli, enten han bad dem eller ei, og alene med ham var det aldri et smil å se på hennes ansikt. Skulde han få henne til å snakke, måtte han, som han pleide å si, hale og slite hvert ord ifra henne, undtagen når det gikk ut på å si ham imot eller være ubehagelig, for da skulde han tro, hun kunde få munnen på gli, så det forslo.

Ring skulde gjøre en tur til Stockholm og København, dels i forretninger, dels for å friske sig, og foreslo sin kone å følge med. Hun blev i første øieblikk henrykt; hun, som aldri hadde vært utenfor Norge, skulde endelig få se litt av verden. Men det kom og gikk som en kort opblussen, for når hun tenkte sig om, gledet hun sig ikke. Hun forutså, hvordan det vilde gå; de hadde jo aldri lyst til det samme og alltid en stikk motsatt opfatning av, hvad som var behagelig og fornuftig. De hadde gjort en liten tur opover Mjøsen og Gudbrandsdalen forrige år, og da hadde de ligget i splid og disputt om hver eneste bagatell. Når hun var sulten og vilde spise, var han proppmett, og når hun var trett og vilde hvile, følte han sig nettop så oplagt til å dra videre. — Allikevel tenkte hun ikke på annet enn å bli med, inntil Ring en aften, reisen kom på tale, satt og foreholdt henne, hvor meget dyrere det vilde bli å ta henne med, og at han derfor håpet, hun vilde vise sin takknemlighet ved å være riktig søt og elskverdig både på reisen og senere.

«Takk! når det er på den manér, vil jeg helst bli hjemme,» brast det plutselig ut av henne.

«Gud bevar”s, hvor du er prippen, aldri kan du tåle et spøkende ord; men værs’god — hvis du tror, at jeg tigger dig, tar du feil.»

«Det vilde heller ikke nytte dig noe. Kort og godt, jeg reiser ikke med.»

Og så utspant det sig en av disse tretter, som var så hyppige mellem dette ektepar, og som endte med at Ring sa noe riktig krast, eller gjorde noe meget voldsomt, som f. eks. å rive dagsavisen i filler, knuge stykkene i sine fingrer og kaste dem i øst og vest, eller kyle en bok bortover gulvet, så bindet løsnet, hvorpå han med hast og bram absenterte sig for å komme tilbake med en forlegen mine og spakferdig spørre om en eller annen likegyldig ting, som han hadde god greie på i forveien.

I de følgende dager søkte Ring å formå sin kone til å forandre sin beslutning, og blev både forbauset og imponert, da han merket at hun ikke var til å rokke.

Han reiste da alene, slo sig riktig ungkarløs, besøkte de fashionable fruentimmer, moret sig utmerket og hadde skrupler og samvittighetsnag hver morgen, når han våknet. Under sådanne sinnstilstander skrev han brev hjem fulle av elskov, av lengsel og av forsikringer om, at livet uten henne var det rene intet for ham. Han visste nok, at han ikke var henne verdig o. s. V., men han elsket henne så høit, — det var hans eneste fortjeneste. Når han nu kom hjem, skulde hun se, hvor godt det skulde bli. Adskillelsen hadde lært ham å sette den riktige pris på henne, han skulde være så hensynsfull og god, ingen disharmoni skulde bli mulig mellem dem for eftertiden O. S. v. Jo mer han skrev, jo hissigere blev han; han skrudde sig op til en sann feber og pønset i sin utålmodighet på å gjøre reisen kortere enn bestemmelsen hadde vært.

Constance satt imidlertid hjemme i den kjedelige by med sitt evindelige savn og sin lengsel efter det, hun hadde tenkt, livet skulde være, men som det ikke var. Det forventede velbefinnende ved å være fri for sin manns selskap innfant sig ikke. Aldri hadde hun vært så nedstemt og mismodig som nu. Ensomheten plaget henne, og allikevel var hun ikke i humør til å se noen. Hun gikk meget lite ut og nektet sig hjemme, når det ringte.

At hun ikke var reist med. Hun kunde ikke la være å gremme sig over det. Hvad var hans snakk å bry sig om, han, som alltid snakket og snakket og kom med så meget sludder, som egentlig ikke var så vondt ment, især om aftenen, når han hadde drukket den vemmelige konjakk med selters i. Bare tiden vilde gå, så han kunde komme tilbake . . . Ja, sannelig — gikk hun ikke der og ønsket ham hjem igjen, han fikk være den, han var, allting var jo å foretrekke for denne tærende ensomhet.

Og om aftenen når hun skulde svare på hans brev, fløt hun hen i en vemodig stemning med underlig bløte forestillinger. Hun diktet allting om; hun var en lykkelig hustru, hennes mann var hennes elskede, som brente efter å ile hjem og slutte henne i sine armer. Det var lengselen, som gjorde henne trist og hjertesyk.

Denne hennes diktning gled over i brevene; den la et skjær av ømhet over stilen og formet uttrykkene varme og milde, så Ring satt og leste med henrykkelse.

Men da han så plutselig stod der i stuen en uke for tidlig med sin forelskelse, sine voldsomme kjærtegn og sine foræringer spredt ut over bord og stoler, sank hjertet til bunns i hennes bryst. Der var han med all sin støiende, selvtilfredse sikkerhet, som fylte stuen fra gulv til loft, med denne irriterende meddelsomhet, som fortalte de trivielleste ting med en bredde og vidløftighet, som var det rene fenomener. Alt dette diktede kram, som i hans fravær hadde kastet et kunstig skjær av skjønnhet over et par traurige aftentimer, var feid bort og fordunstet i samme nu, og hun fornam det sikrere enn noensinne før, at det, hun følte for denne mann, var idel lede og likegyldighet.

Noen dager senere støtte Ring på tante Wleigel i en sporvogn. Det var ikke mange passasjerer, den gamle satte sig over til ham og spurte efter Constances befinnende, og om hvordan humøret var.

«Skitt» — sa han og ristet på hodet med en grimase.

«Jeg har tenkt på det, Ring» — sa tanten i en lav, fortrolig tone, «at hvis hennes mor kom her ned en tid så vilde det ha en god innflytelse.»

«Skal tro det . . .?» svarte Ring tvilende og plirte med øinene.

«Det var iallfall et forsøk verdt… en skal gjøre det som er riktig. Min søster er så god og forstandig — ja, De kjenner henne jo så lite, — — men det er så underlig med ens mor.»

Ring var ved sitt bestemmelsessted.

«Jeg skal tenke på det» — sa han trevent og sprang ut, mens sporvognen var i full fart.

«Hvad sier du om å få din mor her ned på et besøk, Constance?» — sa Ring plutselig samme dags aften, mens han borte ved ovnen stelte med sin pipe.

Constance satt i sofaen og heklet. Hun løftet hodet og svarte i en overrasket, litt hemmelighetsfull tone: «Tenk, jeg drømte i natt at hun var her.»

Ring tendte pipen og satte sig makelig til rette ved siden av henne.

«Kunde du ha lyst til det, Constance?»

«Snakk om en ting» … hun smilte, motstrebende som en, der ikke vil la sig merke med sin glede.

Ring drakk en stor slurk av det fylte glass foran sig.

«Skriv og inviter henne,» sa han og smekket med lebene.

«Ja, ja,» — svarte hun oprømt. Hun kastet hurtig sitt arbeid og reiste sig. Slik hadde Ring ikke sett henne siden forlovelsestiden.

«Men ikke nu» — sa han med et misfornøiet tonefall. «Det er jo sengetid, du får da vente til i morgen.»

Hun satte sig straks og begynte å hekle igjen.

«Så det blev hun dog i en smule humør for, — se, se, så det blev hun i humør for.» Han knep hennes kinn med sin peke- og langfinger.

«Au» — sa hun og trakk hodet til sig som et barn, der blir ertet. «Det gjør vondt.»

«Hvor det klær dig å være vennlig, Constance . . . Det er noe annet enn det mugne fjes, som går og setter splid imellem oss om dagene.»

«La nu mitt fjes være i fred» — svarte hun med påtatt furtenhet.

«Ja, så skriver du altså i morgen og spør, om din mor kan komme.»

«Og bli her en tid?»

«Så lenge hun har lyst naturligvis.»

«Så lenge hun har lyst, ja . . . Hvorledes falt du på det?»

«Jeg vilde gjøre noe, som riktig skulde glede dig.»

«Så har du sannelig vært heldig.» Hun lo muntert.

«Men så skal du kysse mig og si at du er glad i mig» — bad han.

Hun bøide sig mot ham og kysset ham skyndsomt på kinnet.

«Nei, værs’god på munnen.» Han så forurettet ut og snappet henne til sig, da hun alt var halvveis tilbake igjen.

Hun kysset ham på munnen.

«Og så skal du si at jeg er snild, og at du er glad i mig.»

«Slik en skolemester» — sa hun og lot, som om det moret henne. Derpå ramset hun op at han var snild, og at hun var glad i ham, som et barn, der fremsier sin lekse.

Han lo og vilde ta henne på fanget.

«Jeg må gi blomstene vann, de er så tørre,» sa hun og vilde løs.

Han slapp henne med en sur mine.

«Naturligvis, det er den gamle visen . . . Når jeg vil, du skal ofre et minutt på mig, får du et hastverk, som om verden skulde forgå i neste nu.»

Han kastet sig tilbake på stolen, stakk hendene i bukselommene og gav sig til å stirre på Rafaels madonna med en skuffet og fiendtlig mine.

Constance hadde vært ute efter vannkannen. Nu gikk hun og syslet med blomstene på en rolig, omhyggelig måte som en, der har tiden for sig. Ring fulgte henne med øinene og bad henne grettent om å skynde sig. Han gjespet og vilde til sengs.

Hun mente, at han kunde gå, når han vilde. Det var jo i stand på soveværelset.

Han tømte sitt glass, reiste sig brått og gikk ut av stuen med avmålte skritt og et smell av døren, som røbet hans ublide sinnsstemning.

Da Constance langt om lenge var ferdig med sine blomster, ryddet hun op i sitt syskrin, ordnet bøker og aviser og tok sig til sist for å flytte nipssakene på etagéren om.

Så slo hun sig ned mellem blomsterbordene og plantestativene borte ved det brutte vindu, hvor det i en runding om et lite marmorbord stod et par lave lenestoler. Her satt hun og bet i sin underlebe, som var trukket helt inn i munnen, med armene overkors på brystet. Gleden over, at moren skulde komme, var som blåst bort, eller også måtte hun rent ha glemt det.

En dør blev plutselig åpnet, uten at hun hadde hørt skritt i forveien, og Constance skvatt høit i været.

«Hvor blir du av, Constance?» — det lød så klynkende. — — «Jeg ligger her og får ikke sove.» Han var gått like av sengen for å se, hvad hun tok sig til.

Hun reiste sig med en kuldegysning. Det måtte ha trukket sterkt fra vinduet.

«Nu kommer jeg» — sa hun litt forfjamset, som om hun var blitt overrasket i et ubeleilig øieblikk. Derpå slukket hun lampen og gikk inn til ham.

Kapittel III

Det var kommet telegramsvar fra svigerfaren, sorenskriver Blom, at moren skulde komme nedover med første dampskib.

Nu gikk Constance og talte dagene og var ivrig sysselsatt med å pynte gjesteværelset op og bringe huset i den fullkomneste orden, forat moren skulde bli riktig tilfreds med hennes stell.

Ring hadde aldri sett sin kone så livlig og virksom. Gikk hun ikke der og var i godt humør.

De var begge ombord for å ta imot fru Blom. Constance hadde hele dagen vært febrilsk og ordknapp, og hvert øieblikk var hun gått inn på gjesteværelset med småting til toalettbordet eller for å prøve en eller annen forandring i arrangementet.

Da hun nu plutselig så sin mor på dekket, brast hun i gråt og falt henne om halsen.

Ring så fortredelig ut og mumlet noe om, at et dampskib ikke var det rette sted til å opføre scener på.

Fru Blom tysset på henne med blide ord og kjærlige håndklapp, og i vognen opover henvendte hun likegyldige spørsmål til Ring om, hvad gaten het, og hvad det var for en ny kirke, de kom forbi.

Det var nok å spørre om; hun hadde ikke vært i Kristiania på seksten år.

Da hun så trodde Constance var kommet sig, begynte hun å fortelle om alt hjemmefra, disse småting som duene og hønsene, om den eldgamle hest, det kjære dyr, som nu skulde skytes, om spisestuen, som blev malt, og om de gamle gardiner, som hun og Constance pleide å stoppe til hver pinse, og som nu endelig måtte kasseres. Og så husket hun på de masser av hilsener, hun hadde med fra far og søsken, fra guttene og kusken, gamle Ane stuepike, fra venninner og kusiner og ellers andre.

Men denne passiar om de hjemlige ting gjorde Constance sår om hjertet og bragte en skare minner med, som ikke var til å utholde. Hun satt og stred med gråten.

«Du ser riktig ut, som en skulde gjort dig en fornøielse» — sa Ring plutselig med en lyd av tungen, som uttrykte hans misnøie.

«Men Constance,» sa fru Blom mildt bebreidende, da hun så tårene trille ned over datterens kinner. «Hvad går det av dig, barn?»

«Jeg kan ikke gjøre for det, mor,» — det lød halvkvalt, bedende, og hun holdt lommetørklæet for øinene.

«Jo, det er oplivende for en mann» — sa Ring og gjorde en heftig bevegelse med overkroppen som for å komme til å sitte bedre, hvorpå han inntok nøiaktig sin forrige stilling.

Da vognen litt efter holdt ved døren, var det en lettelse for dem alle at kjørselen var til ende.

Da de var kommet op, førte Ring sin svigermor om i værelsene. Hun skulde straks se hele leiligheten. Han utpekte, hvad som var presanger og hvad ikke, betrodde henne, hvad maleriene var verd, og hvad han hadde fått dem for, åpnet buffetdøren og viste henne sølvtøiet og de fine glassaker, trakk henne inn i soveværelset, forat hun skulde beundre stoffet i sengeomhenget. Han tok frem sin fiolin og spilte noen strofer for henne, vilde så plutselig at hun skulde se linnetskapet, og för ut efter nøkkelen i kjøkkenet til Constance, som stod og laget salat, men kom så endelig i tanker om, at fru Blom kunde være trett og trenge til å sette sig. Med jagende hast fikk han henne plasert i en lenestol og dynget op en mengde albumer og illustrerte praktverker på bordet foran henne, og under alt dette blev han ved å snakke i løsrevne småstumper om alt mulig, så fru Blom følte sig ganske ør i hodet.

Ved aftensbordet var Ring overmåte meddelsom. Han beskrev hjemkomsten på bryllupsaftenen, da stuene var strålende oplyst til den store utstilling av presanger. Så fortalte han småtrekk fra deres ekteskaps første dager, og lo selv av full hals over, hvad han gav til beste. For å feire sin svigermors ankomst, drakk han tre drammer til de kolde retter og et par glass sherry til den hjemmelagede eplekake. —

Constance var taus og så ut til å kjede sig. Aldri forekom han henne ubehageligere, enn når han satt og skulde være elskverdig. Så var det jo også dette, at han i sådanne situasjoner som oftest hadde drukket noe, og det merkedes straks på ham, iallfall for Constance. Hun formelig undså sig ved ham. Alt, hvad han gjengav, forvrengte han, og for å få det til å klinge, la han ofte noe til, som slett ikke var sant. Hun kunde godt selv overdrive, når hun var i humør til det, men så vilde hun heller ikke, det skulde gjelde for annet, hvorimot han blev sint og påståelig, når hun påtalte det, og beklaget sig over hennes vranghet. Som nu i aften, da hun ikke kunde holde sig, men gjorde innsigelse imot noe, han fortalte, om hvordan det gikk til, da deres første pike skulde jages bort for tyveri. Han blev ergerlig, og Constance svarte ham. Fru Blom la inn et meglende ord til fordel for Ring. Constance tok det for strengt, det gikk ikke an å henge sig slik i ordene. Når en satt og var morsom, kunde en ikke veie uttrykkene så nøie, en var jo ikke edfestet. Constance gav sin mor et skarpt svar. Hvor kunde hun blande sig i ting, hun ikke kjente? Men så angret hun det og tidde plutselig stille. Ring beholdt det siste ord; han mumlet noe om, at det ikke var greit for en mann, når ens kone så og hørte sig sint på alt, hvad han sa og gjorde. Derpå drog han et dypt sukk og ristet på hodet som en, som er vant til å forurettes, men har bestemt sig til å bære det med tålmodighet.

«Du må ikke være så hovmestererende mot din mann,

Constance» — sa fru Blom. De hadde reist sig fra bordet, og Ring var gått inn til sine piper. «Å pytt» — sa Constance og slo med nakken.

«Nei alvorlig, — det er ikke tekkelig.»

«Skal han da ha lov til å sitte og lyve så?»

«Lyve, — det er da et besynderlig ord — —-.>

«Ja nettop lyve, det er så forargelig å høre på.»

«Snakk — du må virkelig ikke være slik, det går ikke an å behandle sin mann så hensynsløst.»

«Du skulde ikke holde med ham, mor — han er kar for å greie sig selv, kan du tro, 08 hvis han merker at du tar parti for ham, blir han ikke til å være i stue med.»

«Ta parti, — holde med — det er forestillinger, som ikke hører hjemme i et ekteskap, som det skal være.»

Constance stod og trommet på bordet med nedtrukne munnviker og nesen til værs.

«Og du har da virkelig ikke sett slikt noe for dig, din far og jeg stod jo aldri på den fot.»

«Nei far, nei, — det tror jeg nok» — sa hun med en stemme og en mine, som protesterte mot den dragne parallell som en meningsløshet. «Drakk far kanskje drammer og satt og vrøvlet med tykt mæle og var så reddsomt utekkelig?»

«Om Ring drikker en dram eller to til maten, — det er ingen ting å bry sig om.»

«Å pytt, han drikker konjakk også om aftenen ved vann i.»

«Nå ja, ja, når han bare ikke overdriver det. Å vise sin mann sure miner for det, er den sikreste vei til å få ham til å debauchere.»

Piken kom for å ta av bordet, og de to damer gikk inn i dagligstuen, hvor Ring satt og røkte med et stort glass selters og konjakk foran sig. Han spurte, om han skulde bringe dem noe kold punsj, men de avslo det begge.

Ring var kommet i humør igjen. Han skvadronerte og gestikulerte i ett kjør, og fru Blom var en utmerket tilhørerinne, som svarte og lo i rette tid.

«Sitt nu ikke der og surmul lenger, Constance» — sa han plutselig i en oprømt tone. «Legg bort den filleavisen og kom her og vær hyggelig.» Han trakk henne op av stolen og vilde dra henne til sig.

Hun stred imot.

«Så, sett dig dog, Constance —» sa fru Blom formanende.

Hun gav uvilkårlig efter, og Ring fikk henne ned på sitt kne. Han begynte å kjærtegne henne og kalte henne ved kjælenavn. Hun syntes, hun skulde synke i jorden av undseelse. At moren skulde se på dette, og at hun kunde sitte der og sanksjonere det. Den sterke lukt av tobakk og konjakk var henne dertil så motbydelig, og hans leber og skjegg kjentes ekkelt og fuktig mot hennes brennende tørre ansikt.

«Slipp mig — du kveler mig!» ropte hun plutselig og slet sig løs. Hun för med lommetørklæet over ansiktet og gikk ut av stuen.

«Der kan du se, hvorledes hun er å omgåes» — sa

Ring irritert og reiste sig. «Jeg tenker ikke på annet enn å være elskverdig — og alltid er hun slik.»

Han gikk op og ned på gulvet og så ophisset ut.

«Hun er trett og nervøs i aften» — sa fru Blom meglende.

«Hun er som hun pleier å være.» Han satte sig determinert ned igjen. «Den minste smule vennlighet må jeg tigge mig til, som var det en nåde, hun viste mig !»

«Det ligner så lite Constance» — svarte fru Blom og så ut til å grunde over saken.

«Det er naturligvis et lune, en grille, — noe fordømt romansludder — om forladelse.» Han var uforvarende

kommet til å hikke.

«Nei, tror du det?» — sa fru Blom skeptisk.

«Ja gu tror jeg det — det er den eneste mulige forklaring. Hvad skulde det ellers være, for fanden?»

Fru Blom drog et sukk og gav sig til å betrakte sine negler.

«Hvis jeg bare ikke var så forbannet forelsket i henne,» vedblev Ring. «Kunde jeg vise mig kold og likegyldig, falt hun nok tilføie.»

«Uff nei — gjør ikke det, Ring, — Constance må tages med kjærlighet.»

«Kjær — kjærlighet!» sa Ring og bøide sig med et plutselig sett imot sin svigermor. «Jeg gad se på den mann, som kunde være kjærligere.»

«Du får ta det med fornuft, Ring, — de fleste unge koner er litt tufs de første par år.»

«Fanden heller, — de er forelsket — er de. Marie f. eks., der skulde du se en kone. — Men Constance er så rar, — jeg forsikrer dig til, at» — — her bøiet han sig nærmere og talte i en lavere tone.

«Constance er så ung ennu, — det retter sig nok,» sa fru Blom tillitsfullt.

«Ja, hvorom allting er, så må hun sannelig forandre sig, hvis jeg skal bli en lykkelig mann. Jeg har satt store forhåpninger til ditt besøk, — du får virkelig se til å tale med henne.»

Nu kom Constance og sa, at hvis moren var trett, så var all ting i stand på hennes værelse. Fru Blom reiste sig straks og sa god natt. Hennes datter fulgte henne inn og tendte lysene, blev så der inne og puslet om henne, mens hun klædde sig av.

Da moren var kommet i seng, satte hun sig på sengekanten hos henne.

«Hvor det er morsomt å ha dig her i sengen og vite at du skal ligge her natt efter natt i ukevis.» Hun lo av glede og kysset henne med inderlig tilfredshet.

«Ja, når du bare var riktig fornøiet, Constance . .. Hvorfor er du ikke det?»

«Det er jo ikke noe, man kan kommandere, mor! ….

Hvor pene dine nye nattkapper er. — — Har du sydd dem selv?»

«Ja . .. du har jo så meget å være glad for, Constance.»

«Men jeg skal vedde, at Helene har brodert dem.»

«Ja visst, ja. — — Ikke sant, Constance, har du ikke så meget å være glad for?»

«Jo da! Jeg kunde se, det var Helenes søm; — — hun

broderer så pent.»

«For du må jo være lykkelig med din mann, han, som er så snild.»

«Men at hun kunde ta det kjedelige mønster; huller og tunger er både snarere og penere.»

«La nu mønsteret være, og hør på, hvad jeg sier.»

Hun skjulte sitt ansikt hos moren.

«Søte barnet mitt, — — du elsker jo din mann, — hvad, gjør du ikke? Hvad?»

«Jeg vet ikke, jeg.»

«Hvad er det for snakk! Vet du det ikke?»

Hun løftet hodet op og pillet ved morens kappebånd.

«Men jeg tror ikke, jeg gjør det» — sa hun sakte.

«Du forskrekker mig, barn! Da du gav ham ditt ja, var det ikke da av kjærlighet?»

«Ja Gud vet, du, enskjønt jo, — det var det vel også på en måte. Jeg har nok studert på det, må du tro, men, men» — hun holdt inne og så forlegen ut.

«Men?» gjentok moren . . . «Nå da, men?»

«Men jeg synes ikke om å være gift.»

«For noe urimelig snakk» — sa fru Blom indignert.

«Synes du det er så urimelig? — — — Kan du slett ikke forstå det? — — Og tror du ikke det ofte kan gå så?»

«Jo, hvis man får en slett eller en ondskapsfull mann.»

«Er det bare det det kommer an på?»

«Tallfall det det burde komme an på.»

«Men man kan da like et menneske mer eller mindre, uansett hvor god eller dårlig han er.»

«Å nei da, Constance, dette snakk hører ingensteds hjemme, en hustru har ikke lov til å tenke slik.»

«Det kan jeg ikke begripe.»

«Det er forskruet, eller i det minste barnaktig, — og det er det verste i et ekteskap, — du må for Guds skyld ikke være barnaktig, Constance.»

«Ja, ja, la det være godt. Hør her, mor, nu må du ikke si nei, — jeg har sånn lyst til å ligge her inne hos dig.» Og hun stakk hendene inn under morens nakke og løftet hennes hode op imot sig.

«Hos mig, — er du gal, barn?»

«Jeg skal gjøre mig så smal, så smal som på landet, når det kom gjester, husker du, og vi måtte ligge sammen» — sa hun innsmigrende.

«Ja, den gang, ja, — da var du jo så liten.»

«Å pytt, om jeg er de par tommer lenger, så gjør vel ikke det noe . . . Så biller jeg mig inn at jeg er hjemme igjen, og at det er sommerferie, og så kan vi snakke så meget, som vi vil . . . jeg springer inn og henter mitt nattøi.»

Hun var allerede borte ved døren.

«Ikke på noen mulig måte, Constance! Hvad vilde din mann si!» Fru Blom satt over ende i sengen og så formelig bestyrtet ut.

«Såpass måtte han vel gi mig lov til, — han, som er Så snild.» «Kom her, Constance» — sa moren strengt, og da hun

atter satt på sengekanten, talte hun formanende og alvorlig til henne. Hun måtte ikke være lunefull eller ukjærlig mot sin mann. Det var hennes plikt å elske ham og hennes kald å gjøre ham lykkelig. Hun skulde betenke, hvor godt hun hadde fått det, hun, en fattig embedsmanns datter være kommet således på det tørre, det var såmenn ikke å blåse av. Og sånn en prektig, elskverdig mann, hun hadde fått, med slik sans for hjemmets hygge. Hun måtte sannelig være forsiktig, så hun ikke gjorde ham lei av sig; hun kunde risikere at han søkte annet steds hen med sin kjærlighet, for slik var nu engang mennene. Det kom så bløtt og mildt, og hun strøk henne hele tiden kjærlig over hånden, som hun holdt mellem begge sine. Og var det noe, hun hadde vanskelig for å vinne bukt med hos sig selv, så skulde hun bare trøstig gå til Gud og be om hans hjelp. Og hun skulde begynne med å takke for all hans nåde og godhet. Når hun holdt sig til Herren, vilde alt bli så godt og velsignet, og hun skulde være hennes egen kjære Constance som i gamle dager,

Det var det samme som tanten alltid sa. Vilde nu moren også trykke henne til jorden med dette snakk om, hvor godt hun hadde det, og med kravet om, at hun skulde leve sitt liv så å si på kne. De vilde tvinge henne til å være glad, til å føle sig lykkelig. Var det da noe å være lykkelig over? Hun så det ikke. Hun hadde fullt op å ete og drikke — det var sant —, men det hadde hun alltid hatt. Hvad kunde hun hjelpe for, at hun gikk med denne tomhet i sitt indre, at hun hadde stedse vanskeligere for å fordra sin mann. At de ikke kunde la henne i fred. Selv skrek hun jo ikke op, eller gjorde noe menneske noen bebreidelse. Hvis det nu virkelig var så avskyelig å være som hun var, så var det jo ikke hennes skyld, hun kunde jo ikke skape sig om, hun. Som hun satt der på sengekanten og hørte på morens lange tale, fikk hun en følelse av en bitter skuffelse og en smertelig forlatthet. Hun hadde lovet sig så meget av morens besøk; hun hadde gått med en uklar forestilling om, at når hun kom, skulde alt bli godt. Men nu forstod de slett ikke hverandre. Moren blev plutselig til en fremmed, en alliert av dem, som gikk og anklaget henne. Det+åpnet sig en avstand imellem dem, et stort rum, hvori alt det lå, som moren var gått forbi uten å se eller uten å vite om var til. Hun blev med ett så undselig for henne. Bare de kunde undgå å komme tilbake til dette. Hun skulde være så vennlig og blid mot Ring. Det skulde ingen anledning bli. Og hun skulde nok se lykkelig ut — det skulde være hennes minste kunst, når det endelig kom

an på det. «Ikke sant, Constance min, — du vil være en god og fornuftig pike?» — sa fru Blom til sist efter å ha ventet

litt på at datteren skulde si noe.

«Jo da! Jeg skal være så fornuftig, så! Du skal bare se. God natt, mor.» Hun kysset henne, reiste sig op og gikk ut av stuen.

Kapittel IV

Nede i Welhavens gate bodde høiesterettsadvokat R. C. Hansens. Fruen, som het Marie, var Constances kusine, datter av en infanterikaptein Foss fra Bergen med åtte døtre og meget knappe inntekter. Hver sommer var småpikene efter tur blitt invitert op til Molde med reisepenger frem og tilbake, til den i økonomisk henseende bedre stillede onkel Blom, som var gift med kaptein Foss” søster.

Ring og Hansen hadde vært kjent fra skoledagene av og var med årene blitt ved å være venner. Nu var de jo ved sine giftermål også blitt slektninger, og det var derfor en selvfølge at de to familier stod på en fortrolig omgangsfot med hverandre.

— Fru Blom kunde ikke være hjemmefra mer enn en måned. Nummer tre av hennes døtre skulde konfirmeres i oktober. Masser av ting, som skulde gjøres forinnen, lå og ventet på at hun skulde komme og ta fatt. Det var alt et godt stykke inn i september, og hennes ferietid var snart til ende.

Hin første aftens samtaleemne var siden ikke blitt drøftet mellem mor og datter. Constance avverget behendig enhver streifen inn på disse enemerker, og fru Blom fant det rettest ikke å plage henne for meget med snakk. Dessuten var det også blitt overflødig, for hun så med glede at hennes ord var falt i god jord og hadde båret de skjønneste frukter. Der kunde Ring se, hvor bløt og bøielig Constance var. Det hadde vært tilstrekkelig å peke på det for henne.

Ring måtte jo også medgi at hans kone var blitt aldeles merkelig elskverdig. Hun lo av hans vitser og undlot enn ikke å kysse ham efter måltidene. — — Innerst inne hadde han dog en fornemmelse av at dette ikke hang riktig sammen, for det var ikke med måte, hvor vennlig hun var, undtagen undertiden en sjelden gang, når de var alene, for da kunde hun plutselig se ut, som hun hadde lyst til å slå ham.

Dagene gikk imidlertid i sus og dus. Tiden var optatt fra morgen til aften med visitter og selskaper, med å motta besøk og gå i butikker og ellers med å være over alt, hvor det gikk noen ting for sig.

Fru Blom følte sig beroliget; Ring og Constance kom riktig godt ut av det med hverandre, og det var jo så rimelig; de hadde så mange betingelser for å føre et lykkelig liv, disse to. Rings eneste feil — —. Men Herregud, han passet jo sine forretninger og var aldri det bitterste morgensær.

Det var svært så fetert Constance var, — alle Rings venner var hennes opvartende kavalerer, — men det var jo Ring, som drog dem til huset, og Constance var akkurat likedan mot dem alle, — så kunde det jo ikke bli anledning til rykter.

Jo, — fru Blom fant at hun hadde grunn til å være tilfreds.

De hadde vært på en tur til Sarabråten, som Rings og Hansens i forening hadde foranstaltet til ære for fru Blom. I fem, med mat og drikkevarer velforsynte wienervogner, var selskapet dratt av sted om formiddagen i strålende vær og ypperlig humør. Under opklatringen i den snevre passasje gjennem Sarabråtfjellet var Constance glidd og hadde støtt foten. Det hadde ikke gjort vondt i øieblikket, men senere hadde hun haltet litt, og til sist tatt imot den støtte, som fetter Lorck så iherdig hadde budt henne.

Samme Lorck var medisiner; han hadde dog ikke tatt siste del av sin lægeeksamen, skjønt han var 27 år gammel. Hans og Rings foreldre hadde vært omgangsvenner; deres mødre var søskenbarn, og Niels Lorck, som var så meget yngre, hadde fra barn av kalt Ring for onkel Edvard. Så kom det en rekke år, hvor de så godt som slett ikke så noe til hverandre, men da Ring blev gift med Constance, søkte Lorck straks å gjøre bekjentskapet gjeldende. Ring var kommet ham i møte med stor hjertelighet, bad ham endelig betrakte deres hus som sitt annet hjem og håpet at han fikk lov til å kalle ham fetter.

Da de var på hjemveien og nærmet sig byen, blev det ropt holdt fra den forreste vogn og foreslått at de skulde dra ned til «Ingebret» for å spise til aftens.

Et enstemmig jarop røpet at de alle var enige om at det vilde være synd å skilles så tidlig. Det gjaldt å finne et sted, hvor de kunde være mer for sig selv.

Grand hotell blev nevnt, og Gravesens lokale kom også under overveielse.

R. C. Hansen gjorde innvendinger. Han likte ikke dette med å vise sig på et offentlig sted; de andre overdøvet ham og mente at det just var fornøielig. Fru Marie blev redd for at det hele skulde strande.

«Det kunde være morsomt å be dem hjem til oss» — hvisket hun til sin mann — «men du er vel trett, Rikard?»

«Nei hør, vet du hvad, — det blir det altså ikke noe av.»

Ring gikk fra vogn til vogn og skjenket selskapet kold punsj, med mange undskyldninger, fordi de måtte drikke av samme glass.

«Nei, naturligvis — jeg kom til å tenke på det, fordi de talte om at du var en så hyggelig vert,» henkastet hun.

«Hvem gjorde det?» spurte Hansen.

«Å, det var bare Lorck.»

Fru Marie satte sig tilbake i vognen og gjorde sin sidemann opmerksom på den deilige utsikt. Hun kom formelig i ekstase, skjønt det var nesten mørkt.

Hansen bet sig i pekefingeren.

«Hvis du vil, Marie, — så, — ja altså gjerne for mig» — sa han i en lav og litt treven tone.

«Hvad sier du, min venn?» — spurte hun og vendte sig mot ham, fremdeles snakkende om utsikten.

«Ja, altså, du kan be dem, hvis du har Is

«Be? hvem? — å i aften, — nei slett ikke, vennen min, — det var bare et dumt innfall.»

«Nei, men du, i grunnen har jeg lyst til det.»

«Ja, Gud, hvis du virkelig mener det —. Å, Ring, — siden De allikevel er ute av vognen, spør de andre, om de vil ta til takke hos oss, — men det blir improvisert, — jeg vet såmenn ikke, om jeg har det bitterste grand i huset. — — Kan du høre for en glede det blir, Rikard !»

Det blev en munter aften. Fru Marie var den rette til å få den slags sammenkomster vellykket, og R. C. Hansen gjorde alltid sitt beste for å være gemyttlig, skjønt det egentlig ikke lå for ham. Fruen visste så godt som noen at det var henne og ikke ham, som gjorde huset tiltrekkende.

Mens gjestene tok tøiet av sig og gjorde toalett foran speilet i entréen og inne i Maries påklædningsværelse, fikk hun lampene tendt og flyttet de blomstrende planter fra vinduene til dekorasjon under den store palme og foran det brede pillespeil, som nådde fra loftet til gulvet uten noen konsol med et lite, forgylt galleri foran fotstykket.

Snart var de alle plasert i makelige seter med benene utstrakt på bløte skamler; småbord med broderte klædesbetrekk og brokete frynser var trukket frem for å stå bekvemme til bakkene med glass og karafler og til askebegerne; det var nemlig gitt tillatelse til å røke i alle stuene. De var trette efter klatringen i fjellet, og ansiktene brente efter det lange ophold i fri luft. De hadde vært så muntre og støiende dagen igjennem; nu falt det en behagelig døsighet ned over dem; to og to satt og småsnakket nesten hviskende.

«Å Meier, spill for dem så lenge, — bordet skal snart være dekket» — sa fru Marie, som ilte gjennem stuene med en armstake i hver hånd.

En rankvoksen, bredskuldret skikkelse, med lyst krøllet hår på et hode, som vilde vært utmerket smukt, hvis ikke dets bakside hadde vært vel flat, reiste sig og gikk med en slentrende bevegelse av overkroppen bort til pianoet. Han slo stående noen akkorder an og lot fingrene i stormløp fare over tangentene.

«Hvad skal jeg spille?» spurte han likegyldig og vendte hodet halvt mot de andre.

«Om aftenstemning — om lengsel — om kjærlighet — — om Sarabråten, — om —» de ropte alle i munnen på hverandre.

«Om hvad sier De, frue?» — Han dreide sig helt om og så på Constance, som satt i sofaen med Lorck.

«Jeg sa ikke noe, jeg» — svarte hun og Io.

Han knep lebene sammen og blev rød, gjorde en bevegelse som av rådvillhet, og satte sig så på pianostolen.

«Spill om oss, — oss alle sammen!» ropte Constance.

«La gå, — men en om gangen, — nu begynner jeg med Dem, frue!» Han kastet hodet litt tilbake og talte ut i luften, så at Constance bare så ham fra siden, hun blev slått av hans smukke profil. Så gav han sig til å spille et broket sammensurium av melodier, smeltende, bløte og duse, så et muntert leende kvitter — så en adagio, alvorlig og verdig som en spansk fandango, og så noe, som lød lengselsfulli klagende som en trubadursk elskovssang.

«Lager han alt det på stående fot?» hvisket Constance.

«Han gjør det jo sittende, ser De» — svarte Lorck. «Ikke vrøvl nu — improviserer han virkelig?» «Ja, Gud bevars» — sa han i en tone, som om det ergret ham. «Slikt et nederdrektig talent, — det er ikke til å holde ut» —

«Skal han ikke bli musiker?»

«Det er han jo, frue!»

«Svar ordentlig da! — av fag, skjønner De?»

Lorck trakk på skuldrene.

«La være å dampe mig op i øinene» — hun tok sigaren ut av munnen på ham og la den bort. «De kan vente med å røke til siden.»

«Ja, Gud bevars» — bemerket Lorck lakonisk.

«Har De noensinne hørt make til fyr, — det er synd at han ikke blir kunstner» — sa løitnant Fallesen, som hadde skiftet plass og nu satt på en lav puff ved Constance.

«Hvorfor kan han ikke bli det da?» — spurte hun.

«Nei, faren, ser De, — han vil, han skal studere jus, tror jeg — det er jo rent bort i natten.»

«Nu skal dog gamle statsråden ha gitt sig på det, hørte jeg forleden» — sa en spissneset liten frøken med en masse småkruset pannehår og lorgnett. «Jeg tror nok, han skal til utlandet for å utdanne sig,» — og hun nikket fortrøstningsfullt. «Spiller han ikke deilig, fru Ring?»

«Det ligger til familien» — sa Fallesen — «moren er i slekt med Ole Bull.»

«Hvor gammel kan han være nu?» spurte Constance.

«Gammel nok til å forelske sig i Dem» — hvisket Lorck. «En to — tre og tyve år vel» —

«Nei, løitnant, han er eldre, det vet jeg bestemt,» forsikret frøken Schwartz.

«Tre og tyve år og to måneder, minus fire dager,» foreslo Lorck.

Fallesen og frøkenen lo; Constance tysset på dem.

Imidlertid blev han ved å spille, og det var tydelig å merke, at musikken mer og mer tok tilhørerne fangen. Det blev til sist ganske stille i stuen; herrene førte stedse langsommere sigarene til og fra munnen, og slo med stillferdig forsiktighet asken av, fru Wleiigel lyttet med hele overkroppen, fru Blom satt med hendene foldet i fanget og hodet i en vuggende bevegelse, og Ring var så betatt at han glemte å passe sigaren, og flere ganger på tå listet bort til en lysestake bak en vifteformet skjerm før å få ild.

«Værsgod kom til bords!» ropte fru Marie og slo op dørene til spisestuen.

Meier spilte de siste takter i et hurtigere tempo og endte i en stygg dissonans.

«De fortsetter nok efter bordet — når vi ber Dem pent,» — sa Marie, da han reiste sig.

«Takk, tusen takk, — makeløst, — utmerket, så morsomt !» — — summet det rundt omkring ham.

Lorck bød Constance armen; de andre fulgte hans eksempel og førte hver sin dame til bords.

«Trekk kniplingen høiere op, Constance,» — hvisket fru Wleiigel, som kom bakefter med stipendiat Feyn, — «du er for utringet, en ser ditt bryst.»

«Mitt bryst! umulig, tante.»

«Jeg så ham sitte og stirre i sofaen. — Rett på det, før din mor ser det.»

Sitte og stirre, — uff, at Lorck kunde være så vemmelig, og tenkte han kanskje at hun visste om det. Hun blev rød og harm, og trakk hurtig den hvite blonde så langt op, som hun kunde få den.

«Nu skal vi riktig slå oss løs,» sa fru Marie, da fatene var kommet i omløp, — «drikke vin og holde taler, skal vi ikke?»

«Takk skjebne —», sa Lorck og sukket.

«Nei, vet du hvad, Marie, la oss nu være mennesker —»

«Jo, Rikard, for spøk, forstår du, — det kan nettop være morsomt —»

«For mig gjerne, men altså —» han tok sig et hermetisk rypebryst.

«Verten må begynne» — — lød det fra flere.

Hansen fylte sitt glass og opfordret de andre til å gjøre likeså.

«Ja, altså» — sa han og reiste sig — — «jeg er blitt dømt til å holde en tale, — jeg sier med vilje dømt altså — for at selskapet skal forstå at jeg ikke gjør det godvillig, og for at de skal være genegne, — jeg sier genegne altså til overbærenhet —» «Hør, hør!» lød det oppe fra Rings hjørne. «Forresten skal jeg fatte mig i korthet. Vi har, — derom tør jeg forutsette enighet — hatt en særdeles fornøielig dag, ingen skygge av uhell. — «Enn Constances fot da?» avbrøt hans kone ham. — «Når undtages at fru Constance har støtt sin fot,» fortsatte han. — «Jeg har satt en stokk til,» — innskjøt Meier. — «Og at hr. student Meier har tilsatt en stokk,» vedblev Hansen. — «Min kjole er rent spolert,» ropte frøken Schwartz, som hadde Ring til bords. — «Nei, ti nu stille,» lød det under almindelig latter. — «Og at frøken Schwartz har spolert sin kjole» — gikk Hansen videre med uforstyrrelig ro —, «altså ingen skygge av uhell, når undtages altså de nevnte.» — «Og det kaller De å fatte Dem i korthet» — sa Lorck med et komisk fortvilet ansikt. Alle brast i latter. — Fru Marie klappet i hendene og ropte bravo! — «Så la den arme mann få bli ferdig en gang,» sa Constance.

«Ingen skygge av uhell, undtagen de nevnte,» sufflerte Marie. «Og de er ikke så få —» sa Fallesen, som også vilde ha et ord med i laget.

«Har formørket dagens glede,» fortsatte Hansen.

«Hvafornoe — skal vi ha solformørkelse?» ropte Ring og lo selv så veldig at han ikke merket, hvor lite vittigheten slo an.

«Derfor tenker jeg,» vedblev Hansen, «at vi altså er enige om — ja, altså å ønske oss en likeså behagelig avslutning på dagen. («Hør! Hør!») Ja, altså mine damer og herrer, — velkommen til bords!»

«Hipp, hipp, hurra !» — forsøkte Ring og dirigerte med armen. — «Hurra, hurra !» — lød det med et par spinkle røster.

«Hyss, hyss!» sa Hansen, som hadde satt sig og pustet ut, — «vi blir opsagt.»

«Hvordan går det med Deres fot, frue?» — spurte Fallesen, som satt ved Constances høire side.

«Den er visst god igjen.»

«Hvor jeg beklager det,» sa han med et blikk, som var ment på å skulle gå henne like til sjelen.

«Fyll i glassene, mine herrer» — ropte Hansen og slo til lyd —, «Ring vil utbringe en skål.» «Vi kan godt snakke videre for det» — sa Constance

halvhøit, «bare hør efter det siste ord, så vi vet, hvad det er om.»

Fallesen blev helt betuttet av glede over at Constance var så villig til å innlate sig med ham.

«Gubevars, — det er mer enn tilstrekkelig» — sa han

og 1o.

Constance Ring on

«Var det: beklager, De sa?» spurte Constance.

«Ja, frue — jeg sa beklager — men bry Dem ikke om det, — når jeg taler med Dem, er jeg rent konfus.»

«Nei, hør på Ring» — sa Constance og lo, — «geniets makt løfter sinnet og foredler sjelen, sa han, — hørte De det, løitnant Fallesen» —

«Nei, jeg gjorde ikke, frue, — hvor kan De også forlange — —. Hvad jeg vilde sagt, — hvis nu Deres fot hadde vært dårlig, så hadde De kanskje tillatt mig å bære Dem hjem, — jeg er så sterk, skal jeg si Dem, — armmuskler —»

«Det er jo meget bedre å kjøre,» svarte hun og vendte sig fra ham.

Hun lot sine øine åndsfraværende gli ned over bordet, og møtte plutselig Meiers blikk, som var heftet på henne med et nesten tilbedende uttrykk.

Det gikk et lite støt igjennem henne, og hennes hjerte slo et øieblikk hurtigere. Meier tok ikke øinene fra henne; hun blev forvirret og så bort, men måtte straks efter undersøke, om han fremdeles betraktet henne. Dette gjentok sig et par ganger; hun følte at hun rødmet; halvt ufrivillig grep hun sitt glass og nikket til ham; han løftet sig litt og blev rød helt op til pannen; med en strålende mine bøide han sig for henne og tømte sitt glass.

«Hvad er det for hokuspokus,» sa Hansen, som, mens han hvisket med sin borddame, hadde sett Meier reise og sette sig — «De får da vente, til han altså nevner navnet.»

Meier hørte ikke, hvad han sa; han var alt for lykkelig over den stumme hilsen, Constance hadde sendt ham.

«Kaste Deres øine på et slikt pattebarn,» hvisket Lorck i en ergerlig tone.

«Hvad er det, De sier for noe?» spurte Constance.

«De ser jo, hvor han sitter og stirrer — øinene springer snart ut av hodet på ham. — Hvad vil De nu det for — —?

«Hyss, værsgod hør efter» — svarte Constance med en hodebevegelse op imot Ring.

«På ære, tror jeg ikke De har forsett Dem på fløtefjeset der nede» — begynte Lorck igjen.

«Men så hold dog op, Lorck» —

«Øinene forråder en kvinne, om hun elsker en mann, står det skrevet, — det hadde jeg ikke trodd, at De hadde så slett en smak, fy for pokker!» Han tømte et stort glass madeira.

«Smak! nei hør, vet De hvad, smukk nok er han da iallfall — har De sett en sånn munn — og slike tenner, og som han bærer hodet — har De sett på det, spør jeg?»

«Nei» — svarte Lorck tvert.

«Og så har han et blikk så godt og ufordervet — det er noe uskyldig over ham.»

«Hm, hm!» sa Lorck bak sin serviett.

«De skulde ikke baktale Deres venner, hr. Lorck.»

«Baktale! — Jeg tror min santen — jeg spør, om jeg så meget som har åpnet min munn?»

«Nei, men De satt og lo, og det er enda verre.»

«Jeg må si, det er hårde kondisjoner. — Forresten liker jeg ham godt, jeg — fælt bra fyr — men når De taler om hans uskyld — — nu ja, — De må virkelig undskylde. Men enfin, — er De ment på å drepe mig nu? Ja, for går De bort og forliber Dem i gutten der, — overlever jeg det ikke.»

Det var noe så sørgmodig fornøielig i Lorcks tone og mine, at Constance ikke kunde bare sig for å le. «Som De kan sludre,» — sa hun.

«Jeg opfordrer derfor samtlige tilstedeværende til å tømme et glass for den unge, begavde kunstner, den fortrinlige piano- og harpespil …» — «fiolin,» hvisket frøken Schwartz — «fiolinspiller, hr. Harald Meier,» sluttet Ring sin tale.

Meier för op som en champagnekork; han hadde ikke ant, at alt det vidløftige snakk, hvorav han bare hadde opfanget lyden av et og annet ord, gjaldt ham. Skålen blev imidlertid drukket under smil og nikk og bukk fra alle kanter.

Den neste tale, Ring holdt, var for sin svigermor, hvem han hevet slik til skyene at den gode dame ikke visste, hvor hun skulde se hen for undseelse.

Han blev så rørt over sin egen veltalenhet at tårene kom ham i øinene; med dirrende stemme kalte han henne for sin gode engel, sitt livs høieste velsignelse, hvad han ikke vilde betenke sig på å si, såsom hun hadde bragt hans dyrebare hustru til verden og skjenket henne til ham. Og i denne forbindelse vilde han også nevne den gamle elskelige tante Wleiigel, hvem han anså for sin annen mor. En skål for fruene Wleiigel og Blom.

Da desserten var spist, og de mette gjester la serviettene sammen, reiste Ring sig for tredje gang og vilde tale for kvinnen. Det gikk en sukkende mumlen gjennem de forsamlede. Lorck gav høilydt sin uvilje til kjenne.

«Der kan du se, Marie,» — sa Hansen med et unådig ølekast, — «det dumme påfunn ! — Du måtte jo visst at den fyren altså ikke er til å stanse.»

Ring merket ingenting. Med hevet glass og anstrengt mæle holdt han sin lovsang til kvinnens pris. Det var om hjemmets kvinne han vilde tale, om den kvinne, som av Gud var gitt mannen til medhjelp; og når han talte om denne kvinne, så var det ikke ut i det blå, for nu var det tre år siden han hadde latt sig innrangere i ektemennenes lykkelige rekker o. s. v. Først fløt det fra ham uten forsinkelser, men lenger fremme i leken gikk det ofte istå; han stammet og famlet og sufflertes fra sine overgivne naboer med de mest forkjærte ord, som han straks opsnappet, men øieblikkelig lot falle, når han merket det bar galt i vei. Da han tre ganger hadde gjentatt at kvinnen var som en blomst, en duft, en følelse, ropte Constance høit leende over bordet til ham: «Ja, ja, så drikker vi på det, da!»

Ring satte glasset fra sig, korset armene på brystet og spurte Hansen med fortørnet mine, om det var med hans vilje at hans kone optrådte som censor.

Det blev et minutts pinlig taushet. Ring lot sitt morske blikk vandre fra den ene til den andre. Fru Blom gjorde miner over til ham og prøvde å slå det bort i spøk.

Plutselig brast Ring i latter. — «Fanden så godt gjort |» ropte han — «der tok jeg dere pent ved nesen.»

De lo alle av full hals; noen forsikret at de hadde skjønt det, men holdt gode miner; andre påstod at det skulde ingen få dem til å tro.

«Ja, jeg trodde det var alvor — det er visst og sikkert,» sa Constance.

«Ja, så drikker vi på kvinnens velgående,» sa Ring, og nu var stemningen steget slik at skålen, til tross for vertens protest, fikk et nifoldig hurra.

Man ristet hverandres hender og sa velbekomme. Hansen og Marie utvekslet det reglementerte takkformatkyss, Ring gikk bort og bød Constance hånden; hun rakte ham istedenfor sitt kinn til kyss.

«Ja, som sagt — De er et musikalsk fenomen, et, et, ja virkelig et geni,» sa Ring til Meier — «De må komme og besøke oss — av Dem selv, forstår De, — hver aften om De vil — det er skikk hos oss, jeg har en kutter — De må seile med mig —. Fanden så godt like Dem.»

Meier takket og bukket, og Ring blev aldri ferdig med å trykke hans hånd.

«Hvad skal vi nu ta oss til, dere?» spurte fru Marie og vendte sig til en av de snakkende grupper i dagligstuen. «Ä, Meier, spill for oss, til vi finner på noe.»

Han begynte på en vals av Strauss.

Constance tok frøken Schwartz om livet og valset rundt med henne.

«Ja danse, la oss danse!» ropte de i kor.

«Din fot, husk på foten din, Constance,» klynket fru Blom.

«Spisestuen skal straks være ryddet,» sa fru Marie og gikk for å skynde på pikene.

«Hvad skulde De nu få det i gang for?» sa Lorck grettent.

«Er De ikke glad i å danse?» spurte Constance.

«Å jo, på Klingenberg-ballene går det an.»

«Så gå der ned — der danser man jo hver aften.»

«Nei, men alvorlig — nu kunde vi ha sittet og snakket så hyggelig sammen der borte i halvmørket.»

«Det er morsommere å danse» — svarte hun.

I det samme bukket Fallesen for henne og spurte, om han kunde ha den fornøielse.

«Nu har nettop Lorck engagert mig —» svarte hun og trakk ham hemmelig i frakken.

«Ja så den neste da?»

«Det kan vi jo alltid tale om.»

«Skal det bety et avslag?»

«Nei da — altså neste dans med Dem.»

Han bukket og fjernet sig.

«Nu er De da nødt til å danse med mig,» sa Constance leende. «Det var bare for å bli fri ham.»

«Ja takk, det begriper jeg nok —» svarte Lorck med et bukk.

«Ikke dans, Constance — du med din fot!» sa fru Blom.

«Å jo, mor, — nu har jeg sånn lyst, skjønner du.»

Da valsen var forbi, blev det ropt på en francaise.

«La mig løse Dem av, Meier» — sa fru Blom: «riktignok spiller jeg ikke som Dem, men til dans går det nok an.»

Meier gikk like bort og engagerte Constance.

«Takk, men jeg har lovet mig bort, dessverre —» svarte hun.

Han vendte sig mismodig fra henne.

«Men den neste, skal vi ikke danse den neste dans sammen?» ropte hun efter ham.

Han takket med et forvirret blikk og fjernet sig.

«Hvorfor vil De gå bort og gjøre hodet kruset på ham?» — sa Lorck — «synes De ikke, De har nok på samvittigheten?»

«Hvad skal det være til at De går slik og griner på mig, — De er virkelig så kjedelig.»

Ring var med i frangaisen og gjorde alle slags løier, som hans dame, frøken Schwartz, påskjønte ved uavbrutt å le av ham. Han danset å la barbersvenn, å la skreddermester o. s. v., og når han skulde figurere, bøide han hver gang det ene kne foran damen og var enda tidsnok tilbake på plass igjen.

«Det utålelige dyr» — sa Lorck til fru Marie i damekjeden.

«Jeg synes nu forresten det klær ham» — svarte hun undskyldende.

«Vær da ordentlig for fanden» — mumlet Lorck halvhøit til Ring, som et øieblikk stod ved siden av ham.

«Det morer dem jo» — svarte Ring og blunket gemyttlig til ham.

«De gjør mig rent fortvilet i aften, frue» — hvisket Fallesen til Constance med forgremmet stemme.

«Ikke skap Dem slik» — svarte hun motvillig, «det er rent spilt . . .» Mere hørte han ikke, han skulde frem i fjerde tur.

«Ikke et ord har De talt til mig i aften» — begynte han igjen, «og på turen i dag var De så vennlig» —

«Men så pass dog på — det er Dem, som skal frem, løitnant !» —

«Han gjør kur til min kone, den tosken» — så Ring til sin dame.

«Det gjør de jo alle» — svarte hun. «Er De ikke sjalu?»

«Ikke det bitterste — det smigrer mig å se .. >

«Men så pass dog på, Ring, — det er deres tur!» ropte Constance med en munter latter.

«Har De intet å si mig til forklaring, frue?» spurte Fallesen og søkte hennes øine med et bedende blikk.

«Nei hør, løitnant Fallesen — nu blir De mig virkelig for plagsom.» — Nei, så Gud signe mig Lorck, tenkte hun — han forstår da å gjøre kur for spøk.

«Tror De, min kone bryr sig om dem! — ikke det grand — hun morer sig bare» — sa Ring, da de atter stod på plass.

«Når man hører Dem, kunde man få lyst til å gifte sig, De er så liberal.»

«Ja, ikke sant — liberal skal man være, og gemyttlig — jeg er gemyttlig — ser De — hadde jeg en bror, skulde De få ham.»

«Hvorfor danser De ikke?» spurte fru Marie Meier, som hele tiden hadde stått op til dørportiéren og sett på.

«Jeg kunde ingen dame få.»

«Stakkars ulykkelige! — det er De visst ofte utsatt for. Å, spill en galopp, tante!» ropte hun inn til fru Blom. «Vil De så ta til takke med mig?» — vendte hun sig til Meier.

«Takk, frue, til denne dans er jeg optatt.»

Hans øine søkte uvilkårlig Constance.

«Å, sånn, — De sier som ridderen hos Ingemann — henne eller ingen.» Hun hadde fulgt retningen av hans blikk.

Da galoppen begynte, trakk Ring sig tilbake til Hansens arbeidsværelse, hvor et par herrer satt og røkte. Dørene stod åpne gjennem alle værelser. Mens Ring satt og drakk sine toddier, fulgte hans øine Constance, som hvirvlet avsted med Meier.

Han var så stolt av henne; ingen kunde måle sig med henne — overalt stakk hun de unge piker ut, og hun var hans, grosserer Edvard Christensen Rings — hans og ingen annens. Og hun var virkelig så glad i ham, — hvor villig var hun ikke i den senere tid blitt til å kjærtegne ham, — ja, han var en lykkelig mann, tenkte han og laget sig et nytt glass.

«Nei, se mig til disse skulkere» — sa fru Marie, som kom inn til herrene, — «hu, for en røk. Hvem er det, som har gjemt sig vekk. — Værsgod, kom inn og dans, Rikard! — og De, løitnant, — nei, å finne Dem blandt disse.»

Fallesen undskyldte sig med at han hadde hodepine.

«De er så sturen i kveld, løitnant, kom, la oss drikke et beger sammen,» sa Ring.

Fallesen skjenket konjakk i et vinglass.

«Det kan jeg like — det rene vesen, vår egen skål.»

Fallesen tømte innholdet i ett drag.

«Se på Constance — en vakker kone, død og pine, hvad Fallesen?» — og han puffet ham i siden.

«Jo, jeg skulde tro, — men hvad sier De om frøken Schwartz — hun er heller ikke avveien.»

«For flat» — sa Ring med et grin, — «en stake rett op og ned.»

«Figuren er da ganske bra.»

«Utstoppet» — lo Ring — «se på de spisse skuldrene. Jo, De kan tro. Edvard Christensen Ring narrer De ikke.» — Og nu fordypet de sig i en passiar om kvinneskjønnhet og kvinnelige forskjønnelseskunster, som endte med at Ring foreslo Fallesen at de skulde drikke dus.

«Du er min sel en kjekk fyr, — fanden så godt like dig, — det er en skam, så sjelden du besøker oss, — kom hver aften — åpent hus hos oss; — er du glad i å seile? — En kutter, far, stiv som en dukke —. Jeg vet ikke, hvordan det er, yngre folk kommer jeg best overens med. Se nu Hansen, — så gode venner vi er, — han kjeder mig, den fyren, — mellem oss sagt, forstår du — ungdom må det til.»

Lorck kom inn efter selters.

«Nu sitter Ring og Fallesen og drikker sig aldeles snyte kanon fulle,» — sa han til Hansen på tilbakeveien gjennem dagligstuen.

Hansen kikket derinn og ristet betenkelig på hodet.

«Hvorledes fant De så Dem selv, frue?» — spurte Meier under en av pausene i galoppen.

«Mig selv? Å, musikken mener De! Det var så nydelig.»

«Kjente De Dem igjen?»

«Nei, slett ikke, — det var så mange sorter i det» —

«Kjente jeg Dem — jeg mener sånn riktig godt — skulde jeg nok gjøre det bedre.»

«Kjente! — ja pytt, ja — gad visst hvordan det skulde gå til» —

«Gav De mig lov til å tale med Dem — så» —

«Det er ingen som kjenner hverandre —. Tale sammen! — og De tror, det nytter — en kan få inntrykk, danne sig forestillinger — lenger når man ikke, og så er det alltid rav ruskende forkjært.»

«Men det var da vel mulig å bli kjent — — hvis man da ikke med vilje skjulte sig» —

«Det gjør man alltid — ikke nettop med vilje — men

skjuler sig —. Hvad er det, som kommer til syne av oss? — Det, som forhold og omstendigheter nødvendiggjør eller tillater. — En formes efter de ytre betingelser — og

vel kanskje også efter de indre. Har De ikke lagt merke til, hvor ens vi alle er.»

«De ligner ingen annen kvinne.»

«Åjoda! Livet er en fabrikk, vi kommer alle ut som dets stemplede produkter.»

«Men det er dog noe individuelt det som gjør at en går og står og taler og opfatter på nettop den og den manér.»

«Åja visst, men den forskjell er ikke videre bemerkelig, skjønt jo, jeg sitter og sludrer. Kom, la oss danse.»

«Hvorfor har De ikke spilt oppe hos oss?» spurte Constance, da de atter tok plass.

«Fordi ingen har bedt mig.»

«Jeg ante det jo ikke! — Den gang jeg kom på ballet til Deres foreldre, spilte De da?»

«Som andre guttebarn, som tar informasjon i pianoklimpring.»

«At Lorck ikke har sagt det, — det var jo ham, som tok Dem med til oss den gang i fjor — husker De.»

«Ja, men Deres mann hadde bedt mig, jeg hadde spilt hombre med ham hos Lorck.»

«De kunde såmenn godt være kommet av Dem selv, — det gjør de hos oss, — og det må De også. — Vil De?»

«Det er intet i verden, jeg heller vil — jeg takker Dem så meget for Deres vennlighet.»

«Det er da ikke noe å sukke for,» sa Constance og så nysgjerrig på ham.

«Jo, for det blir snart forbi, frue» —

«Skal De til utlandet?»

«Ja, det er nok meningen» —

«Så får De nytte tiden og komme riktig ofte, — jeg gleder mig så til Deres spill.»

«Og jeg til å tale med Dem.»

«Ja, pass Dem nu, folk blir snart kjed av mig» —

«Nu spøker De» —

«Nei så min santen! — Spør bare Fallesen.»

«Den narr!» sa Meier.

De tidde begge litt. Meier satt og bet i sin lebe og betraktet henne fra siden med et usikkert blikk.

Constance tok i lommen og kom til å rive frem en hanske, som falt på gulvet. Meier tok den langsomt op. Hun strakte hånden ut efter den.

«Må jeg få lov til å beholde den?» bad han og så litt fryktsom ut.

«Ja, så gjerne, hvis De virkelig har lyst» —

Han trykket sine leber på den og stakk den inn under

vesten.

Nu kom fru Blom og spurte, om de ikke skulde avsted. Tante Wleiigel var gått for lenge siden.

Constance reiste sig straks og sa god natt; det gav anledning til almindelig opbrudd.

Hansen protesterte, og fru Marie mente at de måtte ha kjedet sig skrekkelig, siden de alt vilde avsted. Klokken var forresten over ett.

«La oss få en vals på fallrepet !» — ropte en stemme, og i det samme skimtedes Rings skikkelse i døren fra røkeværelset, som var proppfullt av gråblå tobakksos.

«En god idé, en vals til avslutning,» lød det fra flere.

«I så fall ber jeg om den dans» — sa en ung herre med sort mustasje og glattkjemmet pannehår, idet han bukket for Constance.

Det var Hansens yngste bror, jurist likesom han.

«Spill op, svigermutter» — vedblev Ring, og vilde føre fru Blom til pianoet.

«Nei, mor er trett — så skal heller jeg» — sa Constance.

Men fru Marie satt allerede og spilte.

«Nu vil jeg min salighet danse med min kone,» buldret Ring og kavet sig bort til Constance med et gravitetisk bukk.

«For sent, min venn!» ropte hun og danset vekk med juristen.

«Foten, husk på foten!» mante fru Blom, og satte sig motfallen i et sofahjørne.

Ring blev stående og så efter Constance med et halvt fjollet, halvt fortredelig smil.

«Ja, dans med henne, dere andre, så meget dere lyster, bare dans, dans, dans,» — sa han og gestikulerte med den ene arm, «det er likevel bare en, som er Edvard Christensen Ring, og det er mig, det.»

«Hvad behager» — sa en frue, som satt på en stol tett ved.

«Jeg sier, at det bare er en, som er Edvard Christensen Ring, og det er mig, det,» gjentok han.

«Ja, det er visst og sant» — svarte hun og lo. «Er det kanskje noen, som bestrider det?»

«Det er det samme det, — men jeg sier nu bare at det bare er en, som er . . >»

Han drev forbi og avleverte den samme replikk med en halvt truende mine, først til Lorck, som stod ved pianoet, og siden til Meier, som høflig spurte, hvad det var han sa.

Ring slentret videre uten å svare og blev ved med sitt.

Plutselig støtte han på Constance, som av sin kavaler var blitt ført til sete.

«Ikke sant?» begynte han — «det, er bare én, som er Edvard Christensen Ring, og det er mig, det. har jeg ikke rett?»

«Jovisst har du rett» — svarte hun og lo forsert.

«Så skal du også dan—danse med mig.» Tungen slo litt klikk. «Tilla—ater De?» sa han med et bukk for Hansen.

Constance reiste sig straks, og Ring gav sig til å svinge henne som en besatt. Det nyttet ikke at hun stred imot og bad ham la være; han blev bare hissigere; hennes føtter rørte neppe gulvet. Hvis noen hadde tenkt, at han hadde tatt for meget toddi til sig, så skulde han vise dem, at de hadde gjort feil bestikk. Men hvordan det hadde sig — han kom til å trå i Constances kjole og snublet, fektet et øieblikk med armer og overkropp for å holde balansen, måtte så sluttelig gi tapt, og rev Constance over ende med sig. Før noen kunde få tid til å hjelpe henne, var hun oppe igjen, rettet på sine sløifer og garneringer og besvarte spørsmålene, om hun hadde støtt sig, med et smilende: «Ikke det ringeste.» Hansen tok et tak i Ring og hjalp ham på benene. Fru Marie hadde stanset musikken og var ilet til, da hun hørte fallet.

«Vil De ikke spille videre» — bad Ring, mens han pustet som en hval, «vi var ikke ferdige.»

Fru Marie så ut til å betenke sig.

«Nei, nei!» — lød det rundt omkring — «på tide å gå — slutte mens leken er god —»

«Hvis De nu unddrar mig Deres omgang, begår De en forbrytelse både mot mig og Dem selv» — sa Fallesen med et dypt mæle til Constance, mens hun stod og tok tøiet på ute i entréen.

Hun brast i latter og drog sig fra ham. Han stirret efter henne med stive, fortinnede øine.

På hjemveien hadde Ring fru Blom under armen. Han utviklet for henne, hvilken trøst han fant i tanken om at det bare var en, som var Edvard Christensen Ring, og at denne ene var ham, som var gift med Constance, og ikke var mer sjalu enn som spaserstokken der. Fru Blom svarte ha og ja, og tenkte, at hvis dette varte altfor lenge, blev hun bokstavelig talt ør i hodet som Ring.

Constance kom bakefter mellem Lorck og Meier. Efter fallet var foten begynt å verke igjen; de gikk meget langsomt, og hun støttet sig til Lorcks arm.

Lorck spurte om hun var begynt å lese «Madame Bovary», som han hadde lånt henne, og så kom de til å tale om fransk litteratur.

«Jeg er så kjed av alle disse lettferdige kvinner» — sa Constance, «nu kunde de finne på noe annet» —

«Lettferdige — hvad vil nu det si?» — spurte Lorck polemisk.

«Løsaktige — usedelige da —, hvis De synes bedre om det.» «Alle disse ord er lutter tomhet, — fordommens dummeste kategorisering.»

«Uff, når De begynner på den manér, er det umulig å tale med Dem, Lorck. — Skal da allting være like godt, eller like slett, — er det da ingen kvinner, som er usedelige?»

«Jo, de som gir sig hen i forbindelse uten elskov.»

«De snakker som De har forstand til» — sa hun ergerlig. «Vi har før talt om dette, det er, som om plikt og velanstendighet ikke eksisterer for Deres begrep.»

«Deres bornerthet opirrer mig, — De er fullstendig hildet i de gamle forestillinger om dyd og slikt —»

«Men er det da slett intet, som er udydig eller lastefullt?»

«Ikke i sig selv. Hvis jeg f. eks. er min brorkones elsker eller slår min far ihjel, behøver det ingen forbrytelse å være.»

«Ti stille med Deres vemmelige floskler.»

«Alle gjerningers verdi bestemmes av motivene og av følelsene» — vedblev Lorck.

«Ja, naturligvis, — noen rettesnor for våre handlinger skal det ikke være, — det er altfor besværlig.»

«Jo, vi skal gå efter det fornuftige og nyttige.»

«Men når det nu ikke gis to mennesker, som har den samme mening om, hvad som er fornuftig og nyttig,» sa Constance og støtte sin entouscas hårdt mot brolegningen. «Jo, det skulde komme til å se ut i verden !»

«Ta det med tål» — formante Lorck — «verre enn det er, blev det vel neppe, og så var det jo umaken verdt å prøve, om det måskje ikke blev bedre.»

«Han er et gresselig menneske» — sa Constance og vendte sig til Meier, «lar De Dem påvirke av ham, blir De bunnfordervet.»

Lorck Io.

«Å, det har ingen fare, frue, — han er meget verre enn jeg.»

«Hører De, hvad han sier, Meier?»

«Jeg vet ikke, hvad Niels Lorck mener med å være verre enn han, men sikkert er det, at jeg anser vår nuværende samfundsordning for splitter forkjært.»

«Og han gir kristendommen skylden for det hele, — det er ingen større bespotter født av en kvinne, hvis det da ikke skulde være kong Satan, men han har jo heller intet feminin til mor — sier de.»

«Hvorfor er De så sint på kristendommen?» spurte Constance, og man kunde høre på tonen at hun ikke ventet sig noe av svaret.

«Blandt annet fordi den har lært menneskene å lyve for sig selv og andre, eller i det minste å late, som om allting var anderledes, enn det i virkeligheten er.»

«Hvorledes mener De?»

«Læren passer ikke for andre enn en flokk svermere uten jordiske interesser, noen, som helt ut lever efter dette: Mitt rike er ikke av denne verden, — og så har de tatt og gjort den til verdensreligion og latt, som om det ingen uoverensstemmelse var mellem den og f. eks. pavevelde, kongedømme, keisertyranni, flertallsstyre, kvinneemansipasjon, og Gud vet hvad ikke.»

«Men det kan jo kristendommen ikke hjelpe for.»

«Men hvad vil den så, når den ikke kan brukes til noe av det, som har vært eller skal komme uten å bli enten til latter eller forargelse, — ja, som sagt, den har degradert menneskeheten i en grad, så —»

«Hvor kan De nu si slikt, Meier» —

«Jo, for den har reist umulige krav og forsynt dem med guddommelig åpenbarings autoritet. Så har stakkarne skullet late som de har kunnet fyldestgjøre dem — eller stridt for å gjøre det, og så har de laget sammen denne forhånelse, dette dogme om menneskenes skrøpelighet. — Ja, som den har demoralisert !»

Han holdt inne og slo ut med hånden.

«Jeg forstår slett ikke, hvad De mener,» sa Constance.

«For eks. nu dette med, ja, De undskylder, frue, — dette med kyskhetskravet. — I gamle Jehovas tid var det jo bare de ukyske handlinger, som var forbudt, men så kom kristendommen og sa: hvo som ser på en kvinne 0. $. v. — Skal man noensinne ha hørt maken !»

«Ja, og hvad så?»

«Så måtte jo folk gi sig over og tenke som så: «Din synd er akkurat den samme, enten du gjør det eller ei —

ja, for begjære, det kan da vel ingen la være. — Skal du ha navnet, så kan du også ha gagnet, og så gikk det, som det gikk.»

«Men tror De nu, det var bedre før?» spurte Constance.

«Ja, det tror jeg, — jødene f. eks. er den dag i dag sedeligere, og med hensyn til kjønnslige utskeielser meget mer avholdende enn de kristne.»

«Sodoma og Gomorra lå da i Jødeland,» sa Lorck og lo.

«Men det er nu så lenge siden —» sa Constance tankefullt.

«Og nu selve denne kyskhet» — begynte Lorck, «fy for pokker, et påbud, som aldri har utrettet annet, enn å gi noen stakkarer med svake hjerner og dårlige maver vond samvittighet» —

«Nei fy, Lorck!» ropte Constance.

«Og bragt en skare forkvaklede fruentimmer til å legge sundhet og livsglede som en blodpenge på et alter, som er reist over naturens hesligste unatur» — vedblev Lorck.

«Det er motbydelig, hvad De sier» — sa Constance med dirrende stemme og slapp hans arm.

«Ja, så forvendte er begrepene, — det finner nu jeg motbydelig,» ivret Lorck.

«Og så er det oven i kjøpet løgn! ja, iallfall, jeg tror det ikke, — alle menn skulde være, . . . Nei, så lavt setter jeg dem ikke, aldri i evighet.»

«Jeg kjenner ingen mann, som vilde være Dem takknemlig for denne Deres mening,» sa Lorck.

«Da gjør det mig virkelig vondt for Deres bekjente,» svarte Constance harm.

«Skynd jer litt, godtfolk !» ropte Ring, som hadde lukket fru Blom inn og nu stod ved gatedøren og ventet.

«Men forresten, som sagt, jeg tror ikke på det, ikke et grand.»

«Hvafornoe tror du ikke på, Constance» — spurte Ring med usikkert mæle.

«Å, det var ingenting,» sa hun kort. «God natt, Lorck, god natt, Meier !»

Hun skyndte sig ovenpå og traff sin mor i entréen.

«Hørte du at Ring var blitt dus med løitnant Fallesen, Constance, eller har de kanskje vært det før?»

«Nei. — Ja så, er de blitt dus, — ja det tror jeg gjerne.»

De sa god natt og gikk hver til sitt.

Ring syntes særdeles oplagt til å slå en passiar av; han blev ved å forsikre Meier om sitt varme vennskap og påla ham inntrengende å besøke dem. Tilsist bød han dem op på et glass, hvad de avslo. «Så kom da, menneske!» sa Lorck og trakk i Meier, som et par ganger forgjeves hadde søkt å komme løs fra Ring, som stod og holdt ham om skulderen.

«Nu skal du jagu gå op, onkel Edvard! god natt med dig.»

«— Han hadde sig en liten perial i kveld,» lo Meier, da de dreiet om hjørnet.

«Hvem? å han, det best, han blir alltid full.»

«Det må ikke være morsomt for hans kone» — mente Meier.

«Å pytt — en venner sig til all slags.»

«Er det et lykkelig ekteskap, skal tro?»

Lorck stod stille. «Det er fanden ta mig et fornærmelig spørsmål !»

«For dig kanskje» — sa Meier og plirte til ham fra siden.

«Lykkelig ekteskap, — at du for det første gider ta en slik frase i din munn — og med den idioten! — fru Constance, — nei vet du hvad.»

«Det er dog noe elskverdig ved ham» — sa Meier overbærende, «så godmodig og spøkefull.»

«En briljant fyr å drikke og seile med — men forresten umulig — bare så grufullt vidløftig som han er!»

«Er han høiremann?»

«Ja vel, og troende.» Lorck lo.

«Nei snakk! hvor hun må kjede sig med ham !»

«Ja, det kan du banne på.»

«Det er synd at hun ikke har fått en mann, som passet bedre til henne.»

«Å, hvorfor det, — så hadde det jo ingen fornøielse vært ved henne.»

«Kyniker» — mumlet Meier og falt i tanker.

«Forresten, om hun også hadde hatt en annen mann, hun vilde blitt kjed av ham, — det gjør gifte folk alltid.»

«Så—å — du synes å vite god beskjed, Niels Lorck» —

«Et fruentimmer som hun» —

«Hun er deilig!» ropte Meier.

«Ja gu er hun deilig, og så briljant kokett.»

«Det er den sorteste løgn !» utbrøt Meier, «jeg har aldri sett en kvinne så fri for koketteri.»

Lorck gav sig til å plystre.

«Hun er så sanndru og åpen i sitt vesen — akkurat som da hun var blottende ung — jeg husker henne godt, og så aner hun ikke, hvordan mannfolk er» —

«Så, du er alt ferdig i den grad» — kniste Lorck, «fanden så fort hun ekspederer det, — det må jeg si er godt gjort» —

«Fanden i vold !» sa Meier.

«Hvad pokker er du hissig for, gutt? — En kan da være bekjent av sin forelskelse der uten å risikere å komme i ry for slett smak iallfall. — Jeg for min del har vært det lenge» —

Meier svarte ikke.

«Har du sagt henne det?» spurte Lorck.

«Sagt! — hvad for noe sagt?»

«At du elsker henne.»

«Din omtale av fru Ring er mildest talt usømmelig, far» —

«Hvor mange kvinner har du stått i forhold til, Meier — ikke tøser mener jeg — men damer?»

«Til ingen» — sa han arrig.

«Så prøv med fru Ring, — jeg gir dig lov til å konkurrere» —

«Hold munn, sier jeg, — jeg tåler ikke at du taler slik om en dame som jeg kjenner og akter» — sa Meier skjelvende av vrede.

«La nu de narrestreker fare, Meier — du er et fe! Ikke kokett, sier du — i dag da vi lekte gjemmespill bak skuret der oppe, stod hun så kloss op efter mig, mens hun lyttet og kikket med fingeren på munnen, at jeg kjente hennes legeme, men i det minutt jeg lot mig merke med det, skvatt hun vekk som en stålfjær, med en mine, som både hun og jeg hadde gjort det av vanvare.»

«Det skal jeg dø på, hun også hadde. — Slik en brutalikus» —

«En kone, som har vært gift i tre år — nei far min, hun vil egge og opiltre, og til sist la sig fange, — og det er i grunnen en ganske morsom lek, hvis det ikke varer for lenge.»

Meier hadde lyst til å slå ham i ansiktet, men innså at han bare vilde gjøre sig latterlig ved å gi sitt raseri luft.

«Hun er alt for god til å omgåes en fyr som dig» — sa han så rolig han formådde — «det er hele saken» —

«Hun har skam like så stor fornøielse av det, hun —. Nu vil hun endelig, jeg skal lære henne Ihombre, forat vi kan få en fast spilleaften, i fjor var det sjakk vi drev på med. Hun ikke kokett! — den lidenskap, hvormed hun gir sig hen til alt, hvad vi har for, til samtale og alt mulig — det er lutter koketteri — men ikke av den grove slags — naturligvis.»

«Det er hennes natur, — hun gir sig hen i øieblikkets stemning. Hun har evne til det, fordi hennes sinn er rent og uskyldig, — ja, le bare du, — hun spilte Svarteper med mine søstre — hun var voksen den gang —, jeg stod på lur i det andre værelset, — den strålende glede og morskap, som lyste på hennes ansikt, — hun var med av hele sjelen — akkurat som nu.»

«Det er noe helt annet» — svarte Lorck og gav sig til å nynne en melodi.

«Er han aldri sjalu, hennes mann?» spurte så Meier.

«Ring, det fe! Undertiden, når han har satt diverse glass toddi til livs, betror han mig at hans kone er så kold som en trestokk, men at det allikevel er ham hun elsker, ham og ingen annen.»

«Tror du, hun vet at han sitter og sier slikt?»

«Det gjør hun visst. — Hun kold! — Hun er lutter ild og sanser — et krater med et fløielsbløtt grønnsværteppe over —. Død og pine, når det en gang spruter løst! Forresten — hvad jeg ikke kan fordra er, at hun absolutt vil ha alle uten undtagelse for sin fot. — Dette fjolset, denne Fallesen, har hun ikke gått bort og gjort ham aldeles gælen —»

«Går du med op og røker en sigar?» Lorck var stanset utenfor huset, hvor han bodde.

Meier lot til å trekke på det.

«Nei, forresten, du, — jeg glemte, død og pine — hvad er klokken?» «Halv tre» — sa Meier.

«Så tenker jeg, hun skal være i et søtt humør» — mumlet Lorck. «God natt, du.»

«God natt» — sa Meier, og de skiltes.

Han gikk videre og tenkte på Constance. Som nittenårs gutt hadde han vært forelsket i henne. Det var begynt den aften han fikk lov av sin far til å åpne ballet med henne. Så kameratslig som hun hadde vært, fortalt så meget om livet på Molde, og flere ganger tatt ham op i småturer. Å, du gode Gud og skapermann, hvor hadde han vært betatt, ligget og diktet om natten i sengen, stått op og skrevet vers og spekulert på å skaffe sig adgang til henne ad de villeste veier. Han vilde ikke annet enn kaste sig ned for henne, be om lov til å kysse hennes kjole og så gå bent bort og avlive sig. Og Herre Gud, som han hadde spasert dager igjennem i gaten, hvor hun bodde, med havannabrune hansker og sigar i munnen. Og den gang han ringte på ved entrédøren, men flyktet som en avsindig ved lyden av klokken. — Til langt ut på våren hadde han pleiet denne kjærlighet, som levde av å hilse henne på gaten, stirre på henne i teateret og en gang følge henne hjem fra et dameselskap hos søstrene.

Så var plutselig hennes og Rings forlovelseskort kommet; som en knyttet neve var det falt ned i hans drømmes fine spindelvevsbygning; det uventede slag hadde ristet ham så sterkt at han var strøket avsted til Frognerseteren; der oppe i skogen drev han omkring en skarp, kold vårnatt og anstillet betraktninger over, hvilken form for selvmord det var fornuftigst å velge. Gjennemblåst og forfrossen hadde han ut på morgenen slept sig hjem i en forkommen tilstand og var blitt sengeliggende i over en måned.

«Stakkars gutt, du hadde det ikke for søtt i de dager» — mumilet han halvhøit, «og så gikk du bort og fikk non til annen eksamen på kjøpet.»

Denne sykdom skulde da vel aldri nu gi sig til å bryte frem igjen — —? Bedre, at han ikke hadde sett henne, — skjønt nu skulde han jo snart reise, — godt, om han kom avsted jo før jo heller. — Men Gud forbarme sig, hvor hun var deilig — den måte hun lyttet til ens ord på — hodet litt på skjeve, øielokkene senket — og så når hun svarte og plutselig så på en! — Den varme strøm, som skjøt ut av disse øine — det var til å bli skrullet av. — Og når hun satt stille hen for sig, alvorlig — nesten tungsindig, og øinene så plutselig streifet et ansikt, som betraktet henne — det smil, som da kunde komme, så

mildt og fint og stille, det formelig lyste av hjertensgodhet. —

«Kokett, hun !» Det svinebest, den Lorck — han skulde mørbankes —. Og Ring — hvad slags ektemann var det nu for henne —! Han blev så bunnmelankolsk, så trist og tung 1 sinn. — Constance stod så ubeskyttet, så utsatt for smussige grams fra alle kanter — å, om hun hadde vært hans, han skulde ha båret henne gjennem livet på sine armer, holdt henne tett inn til sitt hjerte — voktet og vernet om skatten, reist bort til jordens deiligste sted — —

«Constance, Constance Blom — hvorfor er du ikke min — —.» Det gjorde så pirkende vondt i nesen, — det stakk og strammet.

«Gud forlate mig, går jeg ikke her og gråter —,» mumlet han og tok sitt lommetørklæ frem — «nu har jeg aldri sett maken til tosk» — —

Nr

Neste morgen stod de sent op hos Rings. Klokken var nesten ti, da Constance viste sig i spisestuen, hvor fru Blom satt og leste i sofahjørnet.

«Noe så forsøvnig» — sa Constance og gjespet, — «jeg trodde jeg aldri skulde fått øinene op i dag. Er det lenge siden du kom inn, mor?»

«Nei da, jeg lå såmenn i sengen til den var nesten ni.»

Litt efter kom Ring. Hans øine var litt rødsprengt i det hvite, og pupillene mattere enn sedvanlig. Med et sky blikk så han fra den ene til den andre, idet han sa god morgen og tok plass ved frokostbordet, hvor avisen lå ved siden av hans tallerken.

«Din mor må gå og se «Røverne», Constance,» så han med munnen full av egg og franskbrød — «stormende fullt hver aften.»

«Er det ikke sjofelt på Tivoli?» spurte fru Blom.

«Ikke i teatret, mor.»

«Der treffer du såmenn byens beste folk, så for den saks skyld — — nei, men søte Constance — at du kan la mysosten se slik ut.» —

«Det må være Alette, — her inne skjærer vi jo alltid så pent.»

«Så må du si det til henne, — det ser så stygt ut.»

«Men Gud, Ring, hvor du har forkjølt dig,» sa fru Blom deltagende.

«Intet å bety,» svarte han med øinene i avisen.

«Han er ofte litt hes om morgenen, du, det går over ut på dagen,» sa Constance.

«Atter igjen bedragerier i banken — det er fanden til administrasjon også.»

Ring hadde vært inne og hentet sin pipe.

«Skal jeg så ta billetter til i aften?»

«Til «Røverne», mener du? ja, det kommer an på dig, mor.»

«Skulde vi ikke heller holde oss i ro i aften, nu har vi vært så svært på farten.»

«Ja, så i morgen da,» forslo Ring og flyttet sin kaffekopp til bordet ved sofaen, hvor han satte sig.

«Da er vi utbuden, husker du vel.»

«Og på fredag skal vi i teatret,» sa fru Blom.

«Enn lørdag da?»

«På lørdag skal vi ingensteds hen.»

«Så sier vi altså lørdag.»

«Ta tobakksskrinet med dig, Constance,» hun skulde inn efter aftenavisen.

«La mig få pipen, så skal jeg stoppe den,» sa hun og tok den ut av hans hånd; «jeg kan godt.»

Ring så efter henne med et takknemlig blikk.

«Synes du ikke Constance ser godt ut om dagene, du — hun går og skinner som en sol — og vakker! — Da vi blev gift, var hun ingen ting mot nu» — han gned sig 1 hendene, hjertefornøiet — «og så er hun så elskelig, at det står efter.»

«Ja, Gud skje lov,» sa fru Blom.

«Vi sitter her og fryder oss over dig,» sa han, da Constance kom tilbake, «forresten var vi enige om at du hadde tapt dig svært.»

«Så—å,» sa hun og rakte ham den stoppede pipe, «det var da leit for mig — det.»

«Takk, kjæresten min,» sa han gledestrålende og drog henne ned på sitt kne.

Hun la den ene hånd på hans skulder, og han tok og kysset den annen.

Constance så drømmende frem for sig.

Slik var det å være en lykkelig hustru — ja, det vil si — slik bar en lykkelig hustru sig ad — og der satt den lykkelige hustrus mor og gledet sig over at datteren var så forgudet. Ft stille velbehag kom over henne — hun gled inn i forestillingen om at hun var lykkelig — at hun elsket —; men hun var likesom så uendelig langt borte fra det alt sammen, over i en annen verden —. Et dunkelt barndomsminne stod for henne — en dame i grå silkedrakt med rød strutsfjær på hatten hadde sittet på verandaen der hjemme og drukket selters med bringebærsaft av et glass på høi fot og talt med fremmed akcent om en annen dame, som blev dadlet, og så var disse ord falt, som Constance husket så tydelig: «Så skrev jeg til henne: Klag ikke over å være alene med den mann, som elsker dig over alt i verden, for det er selve Paradiset.»

«Ja, men hvis hun nu selv ikke hadde elsket?» tenkte Constance.

Rings leber flyttet sig op på halsen, på øret, på kinnet og munnen. Hun lukket øinene for å fortsette drømmen om den lykkelige hustru, men en gnagende lede grep henne. Men nu vilde hun ikke la sig merke med det — det var synd for Ring, som var så glad, han kunde jo ikke forstå det, og så for morens skyld.

«Skal du ikke på kontoret i dag, må jeg spørre?» sa hun og rusket ham i øret.

«Hvem tenker på kontoret med en sånn kone.»

«Der kommer en lillebitte mus,» begynte han, som hadde han et diebarn på fanget.

Constance slo ham over fingrene.

«Hvad tror du fullmektigen tenker?»

«Fullmektigen kan reise til Bloksberg — der kommer en liten bitte mus mus. — Forresten, du, vi skal huske å be ham engang — han vil sette pris på det.» —

«Hvad skal dere ta dere til i formiddag, småpiker?» spurte han, da han endelig stod med hatt og stokk ferdig til å gå.

«Småpiker! — den Ring, den Ring,» lo fru Blom.

«Bare det ingen visitter kom, så fikk vi lese høit,» sa Constance, «så smått det går med å komme igjennem «Kvinden på Tjele», du.»

«Ja, ja, vær nu snilde barn, så skal jeg ha noe godt med hjem til dere.» Han kysset på fingeren og gikk.

Om eftermiddagen lå Constance på sofaen i kabinettet med blyvannsomslag på foten. Den hadde gjort vondt fra om morgenen av, men hun hadde ikke villet vedgå det. Til sist hadde fru Blom beskyldt henne for å halte og påstått, at hun vilde se selv. Ved undersøkelsen viste det sig da, at ankelen var stiv og ophovnet.

De hadde alle tre hatt en lang middagslur hver på sin sofa, og hadde drukket kaffen inne hos Constance, som de pleide. Ring var gått på kontoret igjen, og tusmørket begynte å falle på.

Fru Blom satt i en lav lenestol ved vinduet og strikket.

«Vil du ha lampen tendt, Constance?» spurte hun.

Det kom intet svar.

«Ja, så min santen, er hun ikke falt i søvn igjen,» smålo fru Blom efter å ha lyttet til det rolige åndedrag.

Hun la strikketøiet ned i fanget og satte sig makelig til rette; hun hadde tapt en maske og kunde ikke se å ta den op igjen.

Litt efter ringte det.

«Se så, hvem er nu det?» mumlet hun.

«Hvad sa du, mor?» spurte Constance og var med ett lysvåken.

«Den, som hadde ditt sovehjerte, barn.» (Constance smilte; det var morens svakhet å bille sig inn at hun led av søvnløshet.

«Ja, værs’go, både fruen og fru Blom er hjemme,» hørte de Alette si, idet døren til dagligstuen blev åpnet.

Fru Blom gikk den inntredende i møte.

«Å, er det dig, Marie,» sa hun livlig og dasket henne på skulderen efter først å ha hilst god aften i den stive tone, man bruker til en fremmed.

«— Constance, sier du? — naturligvis er hun invalid, det var noe, jeg visste.» «Værsgod, kom her inn — jeg kan ikke høre, hvad

dere snakker om,» ropte Constance.

Fru Blom tendte lys i begge stuene og stillet en massiv lampe med plettert fot på det lille, med bronsegul silkeplysj monterte bord ved siden av Constances chaiselongue.

«Du tar vel av dig og slår dig til ro, Marie,» sa Constance.

«Opriktig talt, det var meningen, men siden du er dårlig —»

«Jeg tror du vil, — at jeg ligger her istedenfor å sitte på en stol, gjør vel ingen fortred.»

«Men Rikard kommer også.»

«Ja, la ham bare det — han skal være velkommen, med mindre han slår sig vrang og forlanger, jeg skal gå omkring og være opvartningspike.»

«Du da!» lo Marie og tok av sig.

«Se så, der er en til,» sa fru Blom, de hørte Marie snakke med noen i entréen; hun var gått ut med sitt tøi. Straks efter kom hun inn med fru Wleiigel.

«God aften, tante ta bare av dig med det samme, for du er vel ment på å bli,» ropte Constance imot henne.

Constance Ring or

«Så du har måttet gi dig over i dag,» sa tanten og ristet på hodet, «ser du, vi fikk rett — det var nu også ufornuftig å danse. Har her vært doktor?»

«Nei, er du gal, tante! — Det er ingen verdens ting — jeg ligger her ene og alene for mors fornøielses skyld, forsikrer jeg dig. Er du kommet inn fra landet så sent?»

«Jeg tok tolvtoget —, blir i byen i natt.»

Neppe var fru Wleiigel kommet til sete, før det atter blev ringt.

«Her blir folksomt i kveld, skal dere se,» sa Constance og lyttet efter.

«Hr. Lorck spør, om det er noen hjemme,» hvisket Alette efter å ha lukket døren forsiktig bak sig.

«Ja, visst er vi hjemme,» sa Constance, «la ham bare komme, hvad gjør det, mor» hun vendte sig til fru Blom, som ivrig hadde ristet på hodet.

«God aften!» Lorck stod bukkende for dem.

«Hvad for noe, — sykestue, med visitter og medikamenter og alt mulig.»

«Å, det er bare litt blyvann til foten,» sa Constance.

«Er det virkelig efter fallet i går, — det har vel ikke noe videre på sig?»

«Hele ankelen er opsvulmet,» sa fru Blom. — «Naturligvis, — det måtte den jo.»

«La mig se på det — det er ikke sikkert at blyvann er det rette,» sa Lorck og nærmet sig.

Constance var straks villig.

«Det behøves ikke,» sa fru Blom og trådte imellem. «Når det ikke er hull, er blyvann godt — såpass doktor er jeg da.»

«Nå ja, som De vil, — uten å braute av mine doktorkunnskaper — medisiner er jeg nu allikevel, og hvad er det man sier om at det smaker alltid av fugl.»

«Sett Dem ned, Lorck,» sa Constance, «når Ring og Hansen kommer, kan De få en hombre.»

Lorck rakte fru Marie hånden og takket for i går. Så falt de alle i snakk om gårsdagen og opfrisket en mengde enkeltheter, som de ikke hadde hatt tilstrekkelig tid til å more sig over i øieblikket; men som de nu under latter nød desto bedre.

«Hyss, det ringte,» sa plutselig Constance.

«Det er visst Rikard,» mente fru Marie og så på sitt ur.

«Vær stille, så vi kan høre på stemmen, hvem det er,» sa Constance og la fingeren på munnen.

«Ikke en lyd,» hvisket Lorck.

«Å nei, så min santen om det var noen,» sa fru Blom.

«Hyss, hyss, denne gang hørte dere det vel,» sa Constance triumferende, da klokken straks efter lød med en heftighet, som var man blitt utålmodig av å vente. «At den Alette ikke lukker op?»

«Kanskje hun er gått efter noe til aftens,» hvisket fru Blom og reiste sig.

«Nei, la nu Lorck, mor, han har yngre ben.»

Lorck var allerede borte ved døren.

«Er vi hjemme?» spurte han sakte og kom et par skritt tilbake.

«Det kommer an på, hvem det er,» svarte Constance, «la døren stå på klem, så skal vi gi lyd, hvis vi vil ha dem inn.»

De andre lo dempet.

«Det er Meier,» rapporterte fru Marie inn i kabinettet; hun stod lyttende midt i dagligstuen.

«Meier skal slippe inn,» ropte Constance, så de hørte det ut i entréen. «Fritt leide for Meier !»

«Fritt leide for Meier,» gjentok Marie leende.

«Å, bi et øieblikk, mens jeg bytter omslag,» sa fru Blom, hun stod bøiet over Constances fot.

«Se så — nu må dere gjerne komme,» tilføiet hun straks efter og la slumreteppet til rette over henne.

«Gjorde han vanskeligheter?» spurte Constance med et blikk på Lorck, da Meier hadde hilst og tatt plass i halvrundingen om chaiselonguen.

Enn

«Det var ikke fritt,» svarte Meier med et smil.

«Jeg måtte jo vente på parolen,» sa Lorck.

«Men Meier hørte jo til fra i går, kunde De nok vite. De skulde ha våget å vise ham vekk!»

«Se så, nu ringer det igjen.»

«Denne gang er jeg viss på, det er Rikard,» sa Marie, og straks efter viste det sig at hun hadde rett.

«Hvad er det, Alette spør om, mor?»

«Hun vil vite, hvor mange det skal dekkes til. — Ring er kommet og har én med sig — sier hun, de er i enitréen.»

«Lytt efter, hvem det er, Lorck,» sa Constance.

Lorck vilde reise sig, men Meier kom ham i forkjøpet.

«Jeg skal banne på, det er Fallesen,» sa Lorck.

«Uff nei, ikke bann,» bad fru Wleugel.

«Jo, ganske riktig — det er løitnanten, kan jeg høre,» sa Meier og kom inn igjen.

I det samme gikk døren op og Ring og Fallesen trådte inn.

«Vil De bare sette Dem ned igjen, Meier,» sa Constance utålmodig og pekte på den nærmeste stol — ellers får jeg Fallesen der.»

Meier gled ned på setet — hurtig som et lyn.

«Det kan jeg like,» sa Ring efter å ha hilst på gjestene. «For en hyggelig forsamling! — Hvad tyller dere den punsjen i dere for — kom inn til mig, skal dere få noe annet.»

«Men først drikke te,» innvendte Constance.

Ring gikk og satte sigarer og askebegere frem på bordet inne hos sig selv, gav sig derefter til å ransake buffeten og stillet konjakkarafler og selters med glass på en stor bakke.

Ved aftensbordet, da fru Blom hadde skjenket te og laget til, hvad Constance skulde ha, vilde både Lorck og Meier bringe det inn til henne, mens fru Blom forsikret at hun godt kunde gjøre det selv. Slutten blev at de alle tre tok hver sitt og gikk med.

«Dere har glemt salt,» ropte Constance, og som en vind var Fallesen der med det.

«— — Hvis noen kunde si mig, hvad det er de vil, disse radikalere, denne sammenløpne flokk av all slags berme,» sa Hansen og fortsatte disputten fra måltidet inne hos Constance.

«Ja, hvis noen bare kunde det,» sekunderte fru Marie.

«Men det har jeg altså aldri vært i stand til å få svar på,» vedblev Hansen; han stod og balanserte på hælene og tok et tak med begge hender i ryggen av en lenestol, som fulgte hans vuggende bevegelse.

«Det vil jeg gjerne tro,» sa Lorck ironisk.

«Ja hvorfor det?» spurte Marie.

«Deres mann er så grov, frue, — han bruker betegnelser, som en ikke kan svare på,» svarte Lorck i en tone, som om han klaget sig.

Constance og Meier gav sig til å le.

«Ja, hvad navn skal man altså gi folk, som ene og alene arbeider på å nedbryte respekten for, ja, for altså det bestående,» ivret Hansen.

«Ja, det er nu virkelig sant også,» sa Ring, «de gjør ikke annet enn rive ned på både kongen og øvrigheten — den stakkars kongen, som ikke gjør en katt fortred, — det er en pøbelaktig trafikk.»

«Det var min salighet et sant ord,» sa Fallesen. «Takk for det, Ring.»

«Og religionen da» — innskjøt fru Marie — «det er nu det aller verste.»

«Ja for det undergraver allting,» mumlet fru Wleigel.

«Og forderver både sjelen og legemet,» tilføiet fru Blom.

«Øvrigheten?» sa Lorck, «tør jeg spørre, regner De ikke stortinget til den lovlige øvrighet, hr. høiesterettsadvokat?»

«Stortinget?» gjentok Hansen i en prøvende tone.

«Og hvem er det, som arbeider på å undergrave respekten for det?» spurte Lorck.

«Ja slik som stortinget nu er sammensatt, er det ikke bedre verdt,» svarte Hansen.

«Det er ingen øvrighet uten av Gud — står det skrevet» — falt Meier inn.

«Ja, men i de tider hadde de ikke den slags institusjoner, for pokker! Tror De, de tenkte på dette folkelige develskap den gang kanskje?» utbrøt Ring. — «Det vilde nu også vært for meget forlangt.»

«De hadde visst ikke hverken høiesterett eller sånt noe heller,» ropte Constance.

«Ikke hold med dem,» formante fru Blom.

«En lojal mann kan ikke annet enn altså forakte det nuværende storting,» sa Hansen med vekt og gynget stedse ivrigere frem og tilbake.

«Nei, det vet Gud,» sa fru Marie.

«Det synes nu høire og handler derefter,» svarte Lorck, «men så skulde de heller ikke fortenke venstre i, at det også gjør efter sin overbevisning.»

«Venstre !» ropte Ring, «nei, det er fanden til forskjell.»

«Alt hvad venstre vil er fordervelig for samfundet i bunn og grunn. — Du store Gud — hvis det altså fikk makten,» sa Hansen og vendte sine øine mot loftet.

«Hvad f. eks. er fordervelig?» spurte Meier.

«Hold munn, fe!» mumlet Lorck, «svare slike idioter.»

«Ja bare f. eks. dette med statsrådssaken,» doserte Hansen, «får de den gjennemført, betyr det kullkastelse av hele forfatningen, hverken mer eller mindre.»

«Ja, så kan vi jo lage en ny da,» sa Lorck, idet han satte sig.

«Ja sett dem til å gjøre det, altså disse bondekjøterne der nede i stortingssalen, så skal De se for en deilig suppe de får ut av det,» sa Hansen hissig.

«Vårherre bevare oss for, at det skulde komme så vidt!» utbrøt Ring. «Å nei. De har snart grassert sig ferdig nu, — partiet har vist for meget av klumpfoten frem, landet er blitt skremt, — neste gang blir det høirevalg over hele linjen. — Pass nu på.»

Lorck og Meier lo.

«En rask profeti den,» sa Lorck.

«Som De skal se altså slår inn,» forsikret Hansen. — «Det vil gå, som han sa, han, folkeforføreren, at når bonden våkner — så våkner han til reaksjon.»

«Folkeforføreren?» — sa Constance, «hvem er det?»

«Bjørnson, naturligvis,» svarte Lorck.

«Uff, han!» sa fru Wleiigel med en grimase, som fru Blom og Marie gjorde efter.

«Han er lovlig lenge om det iallfall, mente Meier.

«Om hvad? å, våkne, ja dessverre altså — disse stakkars bønder er jo så lett å ta ved nesen, men får de først øinene op, så —» Hansen vendte atter blikket mot loftet.

«Ja, bøndene må man bare synes synd på, men Sverdrup og Jaabæk — ja, at ikke lovens straff kan ramme sånne, — sånne —» Ring holdt inne, som søkte han efter ord.

«De som altså vet at deres virksomhet, — ja man kan si, har til formål å legge landet øde» — supplerte Hansen — «ja, hvis ikke det er kjeltringer altså — så vet ikke jeg.»

Lorck plystret ganske sakte og tendte sig en sigar.

«Hvor kan De bekvemme Dem til å bruke skjellsord om politiske motstandere, hr. advokat,» sa Meier opfarende. «Dannede mennesker skulde dog ha et visst begrep om noe, som heter en manns ærlige overbevisning —.»

«Å, overbevise mig her, og ærlige mig der,» buldret Ring, «vi har retten og sannheten på vår side — det er det, det kommer an på —»

«Og historiens vidnesbyrd, rettsvidenskapens resultater, de lovlige institusjoner og altså alt, som har hevd i samfundet,» fullførte Hansen.

«Og det må jeg riktignok si,» sa Ring, som nu hadde fått pusten igjen, «at jeg ikke trodde selv den villeste venstremann var frekk nok til å nekte at Sverdrup i det minste er en skurk.»

Lorck brast i latter.

Meier blusset av vrede og vilde svare, men møtte 1 det samme Constances øine; hun la hurtig fingeren på munnen.

«Og du kan gjerne ta de andre med,» sa Hansen, «fyrer som Bjørnson og Brun med konsorter skulde mildest talt altså landsforvises.»

«Ja, for det er dem, som opvigler massene,» sa fru Marie.

«Ja, gudbevars — og underminerer på alle kanter,» ivret Hansen.

«Og så denne Bjørnson, denne stodderpave, som til og med vil ta troen fra folk,» utbrøt Ring og tok sig et slag rundt bordet. «Jeg spør bare, om troen kan være til skade for noen?»

«En fyr, som har skrevet «Kongen»,» satte Fallesen i, «kan man vente annet av en slik majestetsforbryter !»

«Men hvis nu det, De tror, er galt,» innvendte Meier.

«Hvem sier det er galt?» för Ring op. «Og selv om det også er dunkle ting — et menneske kan da ikke vente å forstå sig på det overnaturlige, vel? — Det står jo noe om at forstanden er formørket. — Og hvor skal vi hen — spør jeg Dem — når det er fare på ferde, hvis det ingen Vårherre skal være? — Nei, Meier far, det går ikke det med å undvære forsynet. — De er ung ennu, men vent nu bare, til De kommer op i årene.»

«Ja, Gud hvor det er sant,» sukket fru Blom.

«Det må være noe, som altså menneskenes kritikk ikke kan nå,» sa Hansen med verdig alvor, «noe, som så å si holder sammen på det hele, både det, vi altså ser og det, vi ikke ser, — begynner man å grave og rydde der, — ja så svikter allting under våre føtter.»

«Og når en nu skal dø,» — vedblev Ring med bløtere stemme, — «så skulde jeg da tro, det må være godt å kunne legge sig hen i Jesu navn og håpe på at det venter oss noe bedre bakefter.»

«Ja, jeg skulde tro det,» sukket fru Wleiigel.

«Ikke det alene,» sa fru Marie, «men tenk å skulle gå gjennem livet uten religionens støtte. Ja, jeg forstår ikke, hvorledes noen kan holde det ut. — De fattige, f. eks. — Ja så ved Gud er jeg viss på at Bjørnson er en av antikristene, som det står om i Bibelen.»

«Det er derfor jeg er så gal på ham,» sa Ring. «Jeg vilde ønske, Vårherre snart vilde ta den fyren.»

«Det blev nok en annen, som tok ham,» mumlet Hansen.

Lorck reiste sig plutselig og slo med et smell asken av sigaren.

«Ja for mig må han såmenn gjerne bli tatt hvad dag som helst,» sa han.

«Det mener De ikke,» ropte fru Marie.

«Jo, for han er mig ikke radikal nok, frue —»

«Nu har jeg aldri hørt så galt,» sa fru Wleiigel og fru Blom i munnen på hverandre.

«Det er ingen av dem, som duger,» vedblev Lorck. «Hvad er det, de vil for noe? Noen skittreformer, som de knapt nok har mot til å våge sig frem med. — Alt skulde omkalfatres fra grunnen av.»

«Nei, vet De hvad, dann hört alles auf,» sa Hansen overlegen.

«Er det revolusjon De vil ha, De da? spurte fru Marie.

«Ja, hvorfor ikke? — Denne linkeleringen der nede i nummer 22 blir vi like nær av.»

«De skulde reise til Russland, De, Lorck,» sa Hansen, «der vil De passe bedre.»

«Og bli nihilist,» tilføiet Marie.

«Ja, det var ikke så dumt,» svarte Lorck lakonisk.

«De vil da vel ikke forsvare nihilistene og?» spurte fru Marie, og så redselsslagen ut.

«Han!» ropte Ring og lo, «tror De han skyr noe!»

«Nihilistene — menneskehetens største martyrer, jordens edleste blodvidner !» ropte Lorck.

«Han er jo gal altså, den fyren,» sa Hansen ut i luften.

«Nihilistene har jeg intet imot,» henkastet Meier, «men selve prinsippet har jeg ikke riktig fidus til på grunn av dets bibelske oprinnelse.»

«Nu tror jeg fanden rir dere begge to,» sa Ring.

«Tør jeg spørre, hvorledes De altså begrunner det, ja De undskylder, — det galimatias med den bibelske oprinnelse?» spurte Hansen med et overbærende smil.

«Hvad sier De nu f. eks. om syndfloden, hr. advokat? Jehova er jo historiens første og veldigste nihilist — ikke rettere jeg skjønner.»

Et enstemmig rop av forbauselse og indignasjon stanset ham.

«Han fant tilstanden på jorden forkastelig,» vedblev Meier, «han var ikke tilfreds med stellet, og så sopte han vekk mennesker og dyr og alt som på jorden fantes. Er det ikke nihilisme det, spør jeg?»

«Og enda det stod, at alt det, som var skapt, var såre godt,» utbrøt Lorck.

«Ja, det har naturligvis bare vært ironi,» bemerket Meier.

«Og det vil De virkelig komme med!» ropte Hansen. «Straffedommen, som altså den allmektige måtte sende over jorden for menneskenes ryggesløshets skyld. Nei, hør vet De hvad — skal det være en vittighet, så er den mildest talt usømmelig.» —

«Nu får dere min santen ikke lov til å disputere lenger,» ropte plutselig Constance og satte sig helt over ende. «Hvad er det for en splidaktighetens ånd, som er fart i dere?»

«Det var Lorck, som begynte,» sa fru Marie.

«Nei, det var såmenn hr. advokaten,» innvendte Meier.

«Jeg tror nu det var Ring,» sa Fallesen.

«Men så hold dog fred, folk, så vi kan høre, hvad Constance sier,» ropte Ring.

«Nu spiller du og Hansen whist med Marie og Fallesen, Meier setter sig til pianoet, og mor og tante får skjøtte sig selv,» instruerte Constance.

«Jeg skal snart hjem,» bemerket fru Wleigel.

«Enn fetter Lorck da, Constance, hvad skal vi gjøre med ham?» spurte Ring.

«Han, den gudsforgådde knekten, skal bli under mitt opsyn. Slipper vi ham inn mellem dere andre, gjør han bare ugagn.»

«Briljant!» sa Ring. «Kom nu. Høire om, marsj!» kommanderte han.

«Slikt humør det er i Ring, du,» sa fru Wleiigel til sin søster — de satt i dagligstuen og strikket — «alltid så godslig og munter.»

«Ja, han er makeløs,» svarte fru Blom, «men jeg synes nu, han gjerne kunde forby Lorck og Meier å føre slik stygg passiar. Det er ikke noe for Constance å høre på.»

«De mener visst ikke så meget med det, du — jeg tror, det er mer for å gjøre sig til.»

«Ja, Gud vet, ungdommen skal jo være så fritenkerisk,» sukket fru Blom.

«Derfor var jeg så glad for at Constance fikk Ring, du; jeg merket jo straks at han var en mann med respekt

for religionen. — Du husker, jeg skrev det til dig.» «Ja, Ring — han er fullstendig i sin barnetro.» «Ja, Gud skje lov for både Constance og Marie — de

har da vært heldige for så vidt,» sa fru Wleiigel.

«Især er det godt for Constance,» bemerket fru Blom bekymret — «for hun trenger til støtte.»

«Du mener da vel ikke at hun er smittet av det nymodens?»

«Nei, Vårherre bevares! Men somme tider høres hun så venstreaktig, og her forleden satt hun og gjorde narr av Job, sammen med Lorck, og så sa de at Satan hadde veddet med Gud om sjelen hans, liksom Mefistofeles i Faust. — Slikt er jo bespottelig.»

«Og så grepet, som hun var, da hun gikk til konfirmasjonen,» sukket fru Wleiigel.

«Ja, det var nu for meget av det gode. — Lå hun ikke der og gjorde bønner i sengen og nynnet salmer, — jeg stod ved døren og lyttet, og en gang jeg talte til henne om det, falt hun mig hulkende om halsen og sa at hun var så fortvilet, fordi hun ikke følte sig i samfund med Gud. — Et barn på seksten år — det var rent uhyggelig.»

«Men så gikk det jo også over, da hun kom ned til mig. — Det var en heldig idé. Forresten, slikt pleier nu aldri å vare,» sa fru Wleiigel.

«Nei, Gud skje lov, — ja, for det var nu virkelig en forferdelig tid — tenk dig til, hun rente omkring på bibellesninger og opbyggelse, og de simpleste bønnemøter. Du kan tro, hennes far var i et humør —»

«Hansen påstår alltid at de, som overdriver sin religiøsitet, er hyklere og kjeltringer —»

«Men det er noe snakk av Hansen,» avbrøt fru Blom.

«Ja, det var nettop det, jeg vilde ha sagt,» ivret fru Wleiigel.

«Nei, men eksaltert, — ja, slikt er jo den rene galskap, du.»

«Det er nu forresten besynderlig allikevel,» innvendte fru Wleiigel, «for det står jo det at vi mennesker skal forarbeide vår salighet med frykt og beven uavlatelig. — Det er jo en viktig sak, ser du.»

«Men det står også: «Værer alltid glade,» du,» sa fru Blom overbevisende, «og Jesus selv gikk i bryllup, og Luther var med på både dans og annet, så du ser, Birgitte, at det er nok av steder å holde sig til.»

«Men det er nu ofte litt vanskelig» — svarte fru Wleijgel. — «Så snart en er så ulykkelig å bruke sin forstand, går det rent rundt, ja iallfall for mig.»

«Men så har vi jo dette ord om å gi fornuften fangen under troens lydighet, Birgitte.»

«Ja, du har nu alltid vært så from, du Emma — akk ja) akk ja, — hvad er vi mennesker en får gjøre det somerrelt—= >»

«Å, spill mer!» ropte Constance, da Meier gjorde mine til å reise sig.

Pianoet stod inne i dagligstuen på skrå like ved døren til kabinettet. Constance kunde se tangentene og den spillendes hode og bryst. Hver gang hennes øine falt der bort, møtte hun Meiers blikk. Han begynte straks på noe nytt, da hun bad ham.

«Å hør, Lorck, bytt skjermen om,» bad Constance. — «Ta den store, røde, som ligger inne på buffeten; denne her er så kort, lyset skjærer mig i øinene.»

«Lilleslem !» ropte fru Marie, og kom løpende inn i kabinettet. — «Slikt et hell, som Fallesen og jeg sitter i! Hvad bestiller dere her?»

«Hører på musikken først og fremst,» sa Constance.

«Og instruerer om spadille, manille og ponto dernest» — tilføiet Lorck, som satt med et spill kort bredt ut over det lille bord, han og Constance hadde mellem sig.

«Nu er det oss, som skal sammen, Marie!» ropte Hansen.

En stund efter gjorde fru Wleiigel sig ferdig til å gå. «Vær nu forsiktig med foten din, Constance — jeg har ennu minnelser om den ankel, jeg vrikket for mange herrens år siden. Doktoren vil, jeg skal gå med stokk. God natt, god natt!»

«Gå inn og vær femtemann, mor,» så Constance, da fru Blom hadde fulgt sin søster ut. — «Du er jo så glad 1 en whist. Ring, mor vil være femtemann !»

«Det skal være slutt på rummelen, sier Hansen,» ropte han tilbake og kom til syne i døren, «jeg får dem ikke til å begynne på en ny rubber, de tverdriverne.»

Hansen og Marie sa god natt. Fallesen og Meier gjorde mine til å følge eksemplet.

«Hvad fanden, dere har da vel ingen hast,» sa Ring og puffet løitnanten inn igjen, hvor de hadde spilt kort. «Klokken er jo ingenting.»

Fru Blom fulgte Marie ut og hjalp henne å få tøiet på.

«Det var godt, vi kom til kortbordet,» sa fru Marie, «jeg kunde se på Ring at han var temmelig oprørt. — Han er nu også fæl til å snakke, den Lorck.»

«Det undrer mig bare at slike fyrer kommer til folk,» svarte fru Blom.

«Det er så mange, som taler om at Ring lar Constance omgåes ham så meget, — ja, for jeg skal si dig, han har

så løse prinsipper om kjærlighet og alt mulig. — Og så skriver han i «Dagbladet».»

«Han vanker jo også hos dere, Marie,» — sa fru Blom med en litt stram mine.

«En sjelden gang, tante, i riktig stort selskap. — I går var det nu Ring og Constance, som hadde tatt ham med.»

«Med Ring er han nu i familie — ser du.»

«Å pytt, for den saks skyld! Nei, men han er morsom, skjønner du. — Alle damer er rent forhipne efter ham.

— Det er nu i grunnen en skam.»

«— Taler om Constance, sier du.» Fru Blom hadde sett grundende hen for sig. — «Det er såmenn Ring, som alltid vil ha fatt i ham.»

«Ja, det vil han jo i alle, tante.»

«Constance er sannelig like glad, enten han kommer eller ei,» — vedblev fru Blom.

«Men det kan jo folk ikke vite, ser du. — Vi, som kjenner til det, gudbevars ! — Men så meget som de to gir sig av med hverandre. — Ja, det er da ikke noe nytt at folk skal ha noe å snakke om.»

Nu kom Hansen, som hadde vært inne efter en sigar.

«God natt, tante !»

»God natt, god natt.»

«I aften var det ingenting,» hørte fru Blom Constance si, da hun kom inn i dagligstuen. «Nei, når pastor Huhn er til stede, så kan De tro —»

«Snakk, omgåes De ham? —» avbrøt Lorck.

«Når de har riktig fine middager, sognepresten — skjønner De. — Da citerer hun «Luthersk Ugeskrift», — ja, for Hansen holder naturligvis alt slikt noe. Så går det løs på tidens hule floskelvesen og det omsiggripende fritenkeri, og de, som driver med vantroens strøm, Marie kan alle slagordene utenat.»

«Så de er så gudfryktige nede i Welhavens gate?» sa Lorck. — «Det visste jeg ikke.»

«Jo da, Hansen går i kirke med Marie hverannen søndag om vinteren. Men hvad som er det mest komiske: når Marie venter sin nedkomst, gir han femti kroner til de fattige,» sa Constance med en latter.

Fru Blom reiste sig bratt og gikk inn i dagligstuen.

«Nu har vi gjort mor sint — Gud, hvor det var leit,» sa Constance sakte og så uhyre forfjamset ut.

«Kan De vente annet, slik som De snakker,» svarte Lorck likeledes dempet.

«Jeg tror, De er slik! Var det ikke Dem kanskje, jeg spør, Meier, om det ikke var Lorck?»

«Nei, det om nedkomsten gjorde utslaget. Det hadde jeg ikke tort si til min far engang,» forsikret Meier.

Constance truet til ham og skar ansikter.

Litt efter gikk Lorck inn til fru Blom; hun satt og så i et verk med illustrasjoner.

«Nu tenker jeg, De gjerne vil ha oss på dør, fru Blom,» sa han med et innsmigrende smil.

«Å, for min skyld har det ingen hast,» svarte hun uten å se op. — «Men jeg tenker, Constance kan være trett.»

«Deilige billeder, frue — —.» Han gav sig til å vende bladene for henne.

«Hør på Lorck,» hvisket Constance, — «nu vil han insinuere sig hos mor, for å gjøre det godt igjen. — Forresten, hun liker ham visst ikke videre.»

Constance Ring Pi

«Men De, frue?» Det kom et forskende uttrykk i Meiers blikk, som Constance opfanget med en vag fornemmelse av nysgjerrig forundring.

«Åja såmenn,» svarte hun, «han morer mig.»

«Den, som var så lykkelig» —

«Nu skal vi gå, Meier; her nytter ingen kjære mor, fru Blom vil ha det,» sa Lorck i døren, og bar sig som en skolegutt, som er ivrig i tjenesten.

Fru Blom måtte le imot sin vilje.

«Så skal dere værsgod ta Fallesen med dere,» bemerket Constance, «ellers gir han sig gjerne til å bli sittende.»

— Da gjestene var gått, ryddet fru Blom glassene og kortspillene til side.

«Skal Lorck også til Grimsgaards i morgen?» spurte hun plutselig og skottet til Constance.

«Det vet jeg virkelig ikke, mor,» svarte hun likegyldig.

«Du burde være litt forsiktig, Constance,» sa så fru Blom. «Du er for innlatende med disse spirrevipper. — Slike øine, som de setter på dig, og sånn som de dilter om efter dig. — Uh, jeg kunde banke dem.»

Constance lo.

«Ja, det er nu ikke til å le av, Constance, og du opfører dig ikke som du burde, for du tar imot deres kuring nokså fornøiet.»

«Uff nei, men mor da!»

«Og slikt kan lett ende med forferdelse, — ja for du risikerer at de går bort og blir skrullet av forelskelse i dig.»

«Akk nei, mor, det henger ikke sånn sammen. Det er bare en vane, de har, de likesom synes det hører til —»

Fru Blom ristet på hodet.

«Du skulde ikke være for trygg, Constance.»

«Det betyr ikke det bitterste grand, forsikrer jeg dig. — De er akkurat ens mot alle damer, det vilde da være innbilsk og vemmelig av mig, om jeg tok det for annet enn spøk. — Og så er jeg jo gift, mor,» la hun søvnig til.

Fru Blom så bekymret ut.

«En har da hørt såpass før at en herre blev forelsket i en gift kone, vet jeg.»

«Men ikke sånne herrer, som jeg kjenner. — For en forelskelse må jo være noe ganske anderledes alvorlig, mor.»

«Om ikke for annet, så for snakkets skyld, skulde du være forsiktig, Constance. — Du kommer i folkemunne, forsikrer jeg dig.»

«Ja, la mig det, men forresten, det tror jeg ikke, — Ring er jo alltid med.»

«Han,» sa fru Blom, og det kom plutselig en svak dirring i hennes stemme. «Han sitter jo alltid med sin tobakk og sin toddy, og lar dem sverme om dig, så meget de vil. — Jeg forstår mig ikke på ham.»

«Det manglet bare at han skulde gå omkring og være sjalu,» sa Constance og gjespet.

«Nei, men som nu i går, Constance. — Der lar han dig gå mellem Lorck og Meier, akkurat som du ikke hadde noen mann å følges med. — Det tar sig ikke godt ut.»

«Lorck og Meier skulde samme vei, mor, så var det jo rimelig.»

«Meiers bor på løkken ute ved Frogner, og Lorcks foreldre ligger visst også på landet,» ivret fru Blom.

«Ja, iallfall i vinter, skulde de samme vei,» gjespet Constance, «Lorck har forresten værelse i byen. Og så hadde jo Ring mer enn nok med å passe sig selv.»

«Ja, du lar ham også drikke alt for meget,» sa fru Blom grettent.

«Lar ham?»

«Ja, jeg mener. du kunde visst hindre det, hvis du var litt omhyggelig, Constance.»

«Du sa selv at jeg ikke måtte vise ham sure miner, fordi om han drakk noen glass,« sa Constance i en tone,

Constance Ring 718)

som om hun skjøv det hele fra sig. — «Det var den sikreste måten å få sin mann til å debauchere på — sa du. — Det var den første aften, jeg husker det nok.»

«Jeg mener heller ikke at du skal skjenne, og jeg er, som sagt, slett ikke redd for, at Ring — dertil er han en mann med for gode prinsipper, — men — du kunde dog forsøke å virke på ham, si det til ham under fire øine I all kjærlighet —»

En sterk snorking lød plutselig inn til dem.

Fru Blom för i været, men Constance lo — «Det er Ring som er falt i søvn, — skjønner du vel. — Hør, hvor trygt han sover —»

«Jeg får inn å vekke ham,» sa fru Blom og reiste sig.

«La bare mannen ha fred —»

«Nei, tenk om piken kom og så ham, og så er det så usundt —»

«Det har han godt av — nu er han naturligvis full igjen,» sa Constance, hun var så trett og kjed —. — Uh, hvor de bød henne imot, moren, Lorck, Meier, Marie, Hansen, tanten, hvert eneste menneske hun kjente, og Ihombren, selskapet i morgen, maleriene på veggen, alt, alt i verden.

Hun trykket de knyttede hender mot sitt bryst og sukket dypt og langtrukkent —

Så dukket en drøm frem hun hadde hatt om natten; hun så det alt så livaktig tydelig. Inne i spisestuen stod en eketres likkiste, og i den lå hun selv i sitt nattlinnet med de pipede halsstrimler, dekket av et laken, som nådde halvt op på brystet. Håret klebet så underlig dødt til de gulaktige tinninger, og øiebrynene så så forlorne ut, som var hvert enkelt hår stukket inn i voks; lebene var sortaktige, og bakenfor skimtedes de hvite tenner; hendene var blitt så bitte små og blåhvite; de stakk så fryktsomt frem i de krusete ermekniplinger. Men især husket hun øinene, for de hadde ikke vært helt lukket, og pupillene hadde stirret ut i rummet så stivt og utslukt. Omkring kisten stod det noen hun ikke kjente og hulket; en av dem hadde sagt: Se, hvor fredelig hun ligger som et barn der sover. Og hun hadde syntes hun stod mellem de andre og så på, men samtidig lå og var død, men kunde bli levende igjen, hvis hun for alvor vilde, men det vilde hun ikke — det var så godt å være død.

«Men Gud, Constance, hvad feiler dig? er du blitt syk!» Fru Blom stod plutselig bøiet over henne.

Constance slo armene om hennes hals og trykket ansiktet inn til henne.

«Nei, mor, jeg bare tenkte —»

«Men du gråter jo, barn, hvad er det som går av dig?»

«Det var en underlig drøm jeg hadde i natt; i morgen skal jeg fortelle dig den —»

Kapittel VI

Omsider var dagen for fru Bloms avreise kommet. Da Constance gikk og hjalp henne med innpakningen, kom det en sår fornemmelse over henne at nu skulde hun atter bli alene med Ring.

Morens nærvær hadde fylt ut tomheten for henne, ikke slik innvendig fra, men allikevel — det hadde vært så meget hygge dem imellem, og uavladelig å være på farten hadde adspredt henne. Og så hadde hun virket som en daglig ansporing. Undertiden hadde vel den utvortes karakter deres forhold hadde antatt, pint henne en del, når hun droges med fornemmelsen av at denne travelhet var nødvendig hvis de ikke skulde sitte og være i forlegenhet for samtalestoff. I sådanne stunder hadde hun endog følt hennes nærværelse som en byrde, og ikke vært langt fra å ønske henne bort.

Men nu, da det kom til stykket, stod det med redsel for henne hvor ensom hun så vilde bli. Ved avskjeden gråt hun meget, og tigget og tryglet moren i siste øieblikk om bare å bli til neste dag, skjønt hun visste at hun måtte og skulde avsted.

Nu hadde hun fulgt henne ombord og satt oppe på sin gamle plass i soveværelset og stirret ut over fjorden mot den kant moren var dratt.

Hun følte sig så beklemt, så bitterlig ensom — —

Og nu reiste moren opover mot det hjem hvor hun hadde vært så trygg og glad ved livet, hvor tilværelsen hadde vært fylt av sitt eget innhold, og hvor intet i verden hadde vært kjedelig eller vanskelig.

Det var dette fatale at hun var blitt gift som hadde bragt henne på kant med sig selv og allting. Hvorfor i all verdens rike hadde hun også giftet sig! Hvad skulde det til — — og med Ring! Dette usympatiske menneske som hun slett ikke harmonerte med.

Hun satt ikke mer ved vinduet; hun gikk op og ned på gulvet med en sakte, ensformig klagelyd.

Skulde hun alltid leve i dette, . .. til hun blev gammel, gammel, gammel, . . . aldri bli løs og fri og sig selv igjen . .. Hvis han døde, …men det gjorde han ikke, 2 hån hadde Jo nsenling 190 dø avs Si det skulde da være hvis det skjedde en ulykke, f. eks. med kutteren, . . . uff, men hvad var det for tanker hun gikk med . . . at hun ikke skammet sig!

Trett av sin marsj satte hun sig på kanapéen med ryggen mot veggen og armene overkors på prystet. Fullmånen stod på himmelen, og værelset var så lyst at hver enkelt gjenstand tydelig kunde skjelnes.

Å, hvis moren nu kunde komme inn gjennem døren, bare én eneste gang til, forat hun kunde få kaste sig om hennes hals og få gråte, så den frosne skorpe om hennes hjerte smeltet. Så vilde hun si henne at hun ikke var glad, at hun kunde og vilde ikke være det, ikke om de la henne på pinebenken, at hun ikke følte det, ikke vilde føle det som en plikt og et kall å gjøre dette store, selvtilfredse mannfolk lykkelig, han som aldri spurte om, hvordan det hang sammen med henne, som om hun ikke hadde en sjel i sin kropp, men kunde trekkes op og dreies rundt som en lirekasse.

Det kom noen i entréen, og hun hørte på skrittene at det var Ring. Nu vilde han komme og være kjælen, og når hun drog sig fra ham, vilde han bli sint og riste på hodet med denne mine, som satte henne i klasse med et vanartet barn. Hun hørte ham gå i værelsene; nu var han i spisestuen, der kalte han på henne, . . . hun kunde ikke holde ut hans stemme.

Med et sett reiste hun sig og gjorde noen hoppende bevegelser; det så ut som om hun hadde benene inne i noe som hindret henne fra å komme bort.

Plutselig för hun inn i kroken mellem klæskapet og veggen, og 1 samme nu åpnet han døren og ropte inn om hun var der. Så gikk han tilbake, kalte på Alette og spurte om fruen var gått ut. Rent mekanisk gled Constance frem fra sitt skjul, glattet håret med hendene og gikk inn til sin mann.

«Hvor pokker holder du til,» sa Ring i en tone som en mann der har lidt overlast. «Jeg har søkt huset rundt efter dig.»

Hun gav intet svar, men satte en skjerm over lampen.

«Hvorfor svarer du ikke?»

«Vil du virkelig at jeg skal gjøre dig regnskap?»

«Herregud, Constance, skal du nu alt være sær igjen.»

«Så fattig du er på ord. Dette «sær» bruker du i fleng.»

«Og det vil jeg også godt være hjulpet med, hvis du nu skal begynne på din gamle manér.»

Hun gav sig til å blade i en bok med en likegyldig mine.

«Aldri sett make til uhyggelig menneske,» sa han opirret — «men sett bare Fallesen eller en av dette slenget ditt kom, så skulde vi se for et ansikt du satte op.»

«Det er ditt sleng og ikke mitt . . . Jeg tenkte det var dine venner, jeg.»

EE Constance Ring Då

«Ä, fanden . .. det er venner av å fjase og føite med dig, og du er sannelig tilfals for deres kuring, så det står efter.»

«Du tenker så simpelt . . . jeg vil ikke svare dig.»

«Javisst, ja — jeg er fattig på ord og simpel og dum, si det bare.»

«Det kan godt være du har rett,» sa hun koldt.

«Men jeg er under alle omstendigheter din mann, og det vil være klokt om du husker at jeg ikke vil finne mig i nesvisheter.» Han stod stille foran henne med en truende mine.

Hennes øine gled med et ringeaktende uttrykk ned over hans ansikt og bryst. Så flyttet de sig bort på den opslåtte bok og samtidig dreide hun halvt om.

«Hører du?» spurte han og grep henne hårdt under haken for å tvinge henne til å se på sig.

«Hvorfor skulde jeg ikke det, jeg er jo ikke tunghørt, som bekjent. Slipp mig,» sa hun vredt med et lyn i øinene og forsøkte å reise sig.

«Sitt stille, — jeg skal lære dig.» Han tok begge hennes håndledd og klemte dem så det verket.

«Du er sterkere i fingrene enn i argumenter,» sa hun foraktelig uten å gjøre den ringeste motstand.

Han slengte hennes hender med voldsomhet fra sig og gav sig til å trave på gulvet med blussende ansikt og hendene i bukselommene.

«Hum!» — sa han efter en stunds forløp, «— et slikt menneske! Hun kunde ergre en sten.» Han skottet til henne mens han talte, som ventet han på et ord; men hun åpnet ikke munnen.

«Og som du kunde skape dig til mens din mor var her FJ No skulde hun se dig 0. Men jegvissie nok, hvordan det vilde gå når hun var reist.»

Uff ja, — moren var borte, og hun var latt tilbake med dette fæle menneske som hun hatet, — ja, for han var jo en tølper!

Rødmen steg op i hennes kinner, og tårene piplet ned over dem.

Ring så at hun gråt.

Hun går i sig selv, tenkte han og blev ved å spasere. Tilfredsheden med denne heldige vending fikk ham til å gestikulere og tale videre: «En engel kunde jo tape

tålmodigheten — — all min dikten og trakten går ut på å være henne tillags, men det er som å skvette vann på en gås.»

Hun hadde ikke villet ense sine tårer. Nu blev hun allikevel nødt til det og för hurtig med lommetørklæet over ansiktet.

Ring satte sig like overfor henne.

«Hvis det stod til mig, Constance,» — han talte i en meglende tone — «så skulde det aldri bli vekslet et uvennlig ord imellem oss. Du skulde visst slippe for å sitte og gråte.» |

«Jeg gråter ikke,» sa hun avvisende.

«Jo visst gråter du, og det gjør mig så ondt å se det. Si nu at du angrer det og la så alt være glemt.»

«Jeg!» Hun målte ham med et ubeskrivelig blikk.

Han bøide sig helt over henne,

«Hør nu, Constance, la oss være venner. Gi mig et kyss og vær søt pike.»

Hun för op som stukket av noe stygt og ristet ham heftig av sig.

«Gå vekk!» ropte hun. «Jeg har imot dig,» og hurtig sprang hun over gulvet, ut av stuen.

Ring så ut som et skrekkslagent menneske. Han stod noen sekunder stiv som en pinne og stirret på døren som hun var forsvunnet gjennem.

«For en sinnatagg!» sa han snerrende. «Men hun skal pinedød få annet å vite før hun får mig god igjen.» Han för ut i entréen og klemte døren hårdt i efter sig. Straks efter gikk han nedover gaten. Han vilde på Tivoli.

Kapittel VII

En ukes tid senere var Ring og Constance i stort fødselsdagsgilde hos tante Wleiigel på landstedet; det var fast skikk at hun ikke flyttet til byen før den dagen var over.

Denne gang var hun særdeles heldig med været. Det var en av disse milde, solblanke oktoberdager, som kan komme som et efterslett av sommeren, og er så deilig i Norge med den vidunderlige rikdom av praktfulle farver som naturen er iklædd.

Man hadde spist til middag klokken tre og siden delt sig i flere partier; de eldre fruer satt i havestuen med sitt strikketøi, og noen av herrene var tydd inn i røkeværelset med sine sigarer og kaffepunsjer. Ute på den store gårdsplass gikk en del av de unge og slo krokket, andre var beskjeftiget med ringspill. Til sist slo de sig sammen og lekte enkemann søker make på den store gressmark som skrånte jevnt nedover mot fjorden til høire for villaen.

Meier og Constance stod sammen; Fallesen var enkemann 1 fronten.

Da turen kom til dem å løpe ut, hvisket hun ham i øret at han endelig ikke måtte la henne bli tatt og satte så i fullt løp nedover bakken. Fallesen anstrengte sig av ytterste evne for å innhente henne. Til sist forsvant Constance bak om pakkhuset, Meier blev den som gikk av med seiren.

Constance hadde slik fart at han måtte svinge rundt med henne for ikke å rive henne over ende; hun var svimmel efter løpet, og ganske ufrivillig kom hun et øieblikk til å hvile hodet mot hans skulder. I samme nu bøide han sig ned og kysset henne på øret. Hun kom løs med et rykk og så forskrekket bebreidende på ham.

«Om forlatelse,» sa han og blev rød, «jeg kunde ikke gjøre for det.» Han så så skamfull og ulykkelig ut at Constance måtte synes synd i ham.

«Det er jo ingen ulykke,» sa hun trøstende. «Men slikt må De aldri gjøre, Meier,» føiet hun alvorlig til, og det kom et bedende uttrykk i øinene.

«Kom nu, la oss gå tilbake.» Hun tok hans arm, og de spaserte langsomt opover og stillet sig på plass igjen.

Resten av aftenen var Constance munter som sedvanlig, uten skygge av forandring i sitt vesen mot Meier. Da de skiltes, spurte hun om tiden for hans avreise var bestemt, og da han svarte at han skulde avsted efter nyttår, bad hun ham endelig besøke dem snart.

Da han gikk fra henne, diktet han videre på sin kjærlighet. Hans følelse syntes ham gjennemtrengt av en hengivenhet som han ikke hadde visst at det ene menneske kunde nære for det annet.

Hvor uskyldig og rettsinnet hun var. Den kjærlighet hun inngav, virket lutrende og gjorde ham god; han vilde ikke skremme henne bort ved å la henne merke sin lidenskap, nei, ikke om han så døde av den. Som en mann vilde han bære sin ulykke og søke trøst i musikken og i sin kjærlighets bittersøte hemmelighet. — —

Dagen efter satt Constance alene hjemme i skumringen. Hun hadde begynt på et brev til moren, men hadde ikke vært oplagt til å skrive, og hadde derfor stukket det inn i mappen for å fullføre det en annen dag.

Bare hun visste, hvad hun skulde ta sig til — —. Denne tilstand, ikke å ha lyst til noen verdens ting var dog en gresselig plage; — hadde hun enda vært søvnig og kunde fått en lur på sofaen — men nei, ikke det engang.

Hun spaserte op og ned på gulvet, inntil det verket i fotsålene; så stillet hun sig ved vinduet med hendene på ryggen; men på gaten var det ikke det minste å se på.

Monstro om det ikke skulde komme noen — en eller annen —?

Sluttelig tendte hun lampen og satte sig til å brodere.

Straks efter ringte det.

Hennes hjerte begynte å banke av nysgjerrighet. Det var naturligvis bare postbudet, — men nei — der hørte hun noen spørre om fruen var hjemme. — Det var Lorcks stemme.

Straks efter satt han ved siden av henne i lenestolen. Han trakk en bok op av lommen og foreslo henne å lese høit av den, det var Kiellands novelletter, som nettop var utkommet.

Hun blev glad og sa at det var en utmerket idé.

Da han var ferdig med lesningen, begynte de å drøfte innholdet, og så kom de til å tale om kjærlighet.

«Det later ikke til at Kielland har synderlig respekt for den følelse,» sa Constance, «han riktig håner den. — Et stykke med pen, virkelig kjærlighet i kunde han nu gjerne ha gitt oss.»

«Ja—a, men —» bemerket Lorck og trakk på skuldrene, «det man pleier å kalle en pen, virkelig kjærlighet er jo et gammeldags begrep —»

«Det ser ut til det,» sa Constance, «det er vel derfor den ikke mer er hovedemne i bøkene, iallfall ikke i våre —»

«Og heller ikke i livet,» sa Lorck; han satt og dreide pennekniven mellem fingrene og iakttok henne med et opmerksomt, nesten lurende blikk.

«Ja, har den nu egentlig noensinne vært det?» spurte Constance og lot nålen med den lange, røde silketråd stanse på halvveien. «Gad visst om ikke alt det har vært dikt og tøv — —

«Og De vil klandre Kielland, frue! — Hvad vil De med at han skal dikte om det, De selv ikke tror på?»

«Man er nu så vant til at det skal stå i bøkene. — Men forresten — klandre, — det var nu slett ikke meningen —»

«Forøvrig tar De feil, frue. — Man døde av kjærlighet

i gamle dager —»

«Tok livet av sig, når man ikke fikk den man vilde ha — mener De?»

«Ja, eller simpelthen døde av sorg, fikk tæring eller lignende —»

«Det måtte være deilig,» utbrøt Constance plutselig alvorlig.

«Å dø av kjærlighet?» spurte han og rettet sig i setet.

«Å kunne ha så sterke følelser, mener jeg. Men de tider er lengst forbi — tror De ikke også?»

«Jo, det vet Gud — ja, det vil si, det er da ikke falt i min lodd å treffe på slikt et vidunder —»

«Nei, ikke i min heller,» sa Constance med et sukk.

«Skjønt Gud vet om ikke et mindre normalt konstruert individ kunde få en ulykkelig kjærlighet til å vare livet igjennem på et slags vis,» sa Lorck med en mine som om han nøie gransket saken.

«Eller en lykkelig —» henkastet Constance.

«Nei, det er en annen sak, frue —. En lykkelig kjærlighet er ikke lenger noen kjærlighet —»

Constance lot arbeidet synke.

«Er en lykkelig kjærlighet ikke lenger noen kjærlighet !» — Det kom med et dunk på hvert eneste ord.

«Ikke efter almindelige, velanstendige begreper, for så vil det jo si at man gifter sig.»

«Ja, og hvad så?»

«Så er det forbi,» sa han og trakk øiebrynene i været, som om han meget beklaget faktum.

«Tror De virkelig at det alltid går så?» Det kom et spent uttrykk på hennes ansikt, men det forsvant hurtig, da hun så et smil som av triumf om Lorcks leber.

Hun gjorde en bevegelse med munnen som for å sluke sine egne ord.

«Ja, hvis det ikke er meget tarvelige, jeg mener meget enfoldige mennesker, eller iallfall folk uten utviklingsevne.»

«Ja, det forstår jeg nu egentlig ikke,» sa Constance og lente sig tilbake i sofaen med synålen i den ene hånd og arbeidet i den annen.

«Jo, for ser De, frue, kjærligheten — især mellem ektefolk, for det er jo dem som er forelsket når de gifter sig, den altså slites op — viskes ut av tid og bruk som alt annet her i verden. Og så dessuten, hvor skal man kunne forlange av et menneske at det skal kunne elske den samme i firtiårene, eller bare i tredverne som i tyveårsalderen f. eks? Den kvinne som bedåret mig den gang, vilde jeg — ja, det er jeg sikker på, kanskje ikke kunne utstå når jeg var kommet til skjels år og alder.»

«Ja, det høres unektelig som det var noe i det,» sa Constance med et sukk og gav sig atter til å sy.

«Hvis jeg da ikke selv stod komplett stille, med andre ord var idiot» — fullførte Lorck.

«Men efter den teori burde jo ingen gifte sig,» sa Constance og så et øieblikk op.

«Nei, ekteskapet som vi har det, er sikkert en høist mislig institusjon,» svarte Lorck med et smil.

«Ja, iallfall ikke før både han og hun var blitt temmelig til års,» fortsatte Constance, «ferdig med det man kaller sin utvikling.»

«Ja, ser De,» sa Lorck og trakk på skuldrene, «det har nu også sin skyggeside — især for kvinnene, — jo eldre de blir, jo vanskeligere er det for dem å bli gift — og så må det jo tenkes på efterkommerne —»

«Hvad gjør det om det ikke blir satt så mange mennesker i verden? —» sa Constance livlig. «I et fattig, lite land som vårt kan jeg ikke skjønne annet enn at det vilde være en velgjerning.»

«Ja, det var nu ikke det jeg mente,» sa Lorck, «men barn av gamle foreldre blir ikke så gode som de skulde være.»

«Ja, så får det gå sin skjeve gang da —» sa Constance og sukket resignert.

«Det får nok det,» mente Lorck. «Forresten, hvad det kommer an på er jo å være fordomsfri.»

«Hvorledes fordomsfri?» spurte Constance og holdt et øieblikk op å sy.

«Ikke å la sig binde av de lenker som menneskene selv hadde smidd sig, men følge sitt hjertes trang til å føle og elske fritt.»

«Men når det nu ikke gis noen kjærlighet? — De sa selv at det var sludder —, så kommer jo den sak slett ikke fore,» sa Constance likegyldig.

«Jeg mente de gammeldagse begreper! — Gis noen kjærlighet!» han talte med ett lavere, «det kunde ikke være mig, Niels Lorck som sa en sådan ting, jeg som nu

i over et år har båret på en forelskelse, — som, ja, så Gud hjelpe mig, tror jeg det ikke — ender med å gjøre mig gal.»

Det var kommet noe stakkåndet over ham, stemmen skalv, og fingrene arbeidet nervøst med pennekniven; holdningen var så forskjellig fra hans sedvanlige overlegne rolige.

Constance fikk en uhyggelig fornemmelse av utrygghet; hun torde ikke se op.

Bare han ikke sier det er mig, tenkte hun. Hvad i allverdens rike skal jeg begynne på, — uff, en sådan scene.

«Å, det går vel over med mindre,» sa hun og forsøkte å late som ingenting.

«Nei, det er ikke av den art — det er kommet så altfor vidt, — det er blitt til en lidenskap som fortærer mig!»

Stemmen var så inntrengende, lyden likesom boret sig inn i hennes ører.

Det var det verste du kunde finne på å si, tenkte hun; hun sydde med heftighet og bøide sig dypere over arbeidet. Hvad i allverdens rike skulde hun svare.

«Og det har De naturligvis merket, frue, — De har visst det like så godt som jeg,» vedblev han.

Redningsløst ! tenkte hun og var til mote som om hun sank bakover.

«Visst, — hvad, — jeg,» stammet hun.

«Ja, for det er jo Dem jeg elsker, Constance —.»

Hun hadde ikke merket at han gjorde noen bevegelse, derfor kunde hun ikke begripe, hvorledes det gikk til at han plutselig lå på kne. Hun vilde si noe, men fikk ikke tungen til å lystre.

«Constance,» hvisket han, «la det nu være nok. — Strid ikke lenger imot — du er skapt til elskov, og du skal komme til å smake den sødme det er å gi sig til en mann som elsker så grenseløst som jeg —.»

Han tok hennes hånd og nærmet sitt ansikt til hennes bryst; hun kjente hans varme ånde stryke over sin panne.

«Nei, nei, nei,» ropte hun plutselig og var i et sprang borte på gulvet.

«Hold op med dette, Lorck! Hvad skal det være for,» sa hun i en bebreidende tone.

«De viser mig bort, frue,» han stod blek og truende foran henne.

«Å tale slik til mig — det er stygt av Dem, Lorck —» klynket Constance og så hjelpeløst på ham.

«Jeg spør om De viser mig bort?» Han støtte foten hårdt i gulvet idet han trådte et skritt nærmere.

Det gav et sett i Constance.

«Ikke skrem mig så!» sa hun med en bevegelse som om hun verget for sig.

Lorck korset armene over brystet og betraktet henne stivt.

«Jeg elsker dig, Constance — det er alvor, ganske anderledes enn jeg selv visste. Jeg gir dig mig selv, mitt liv, min sjel, — vil du ikke ta imot det?»

«Nei, uff nei,» sa hun og vek uvilkårlig tilbake.

«Hvorfor har du lekt med mig, kvinnemenneske!» spurte han og trådte tett bort til henne.

«Det har moret mig å tale med Dem, aldri var det annet i min tanke!» ropte hun med heftighet, og stemmen røbet at hun var nær ved å briste i gråt.

«Det er løgn!» sa han brutalt. «Hvem er det som har tatt dig — jeg vil vite hvem du elsker! — Din mann kanskje?» Han lo hånlig.

«Hvor kan De stå og fornærme mig slik?» spurte hun, og det kom et uttrykk av krenket verdighet, av smerte og forskrekkelse i hennes øine. «Jeg som aldri med vilje har gjort Dem noen fortred.»

Hun gikk bort til vinduet.

Han fulgte efter, tok henne bakfra om begge håndledd og tvang henne til å vende sig om.

«Kokette!» snerret han.

«Slipp mig !» ropte hun vredt og rev sine hender til sig. «Jeg er ingen kokette, men De er et mannfolk; det er en åndelig raseforskjell mellem oss, derav kommer det.»

Hun gikk over på den annen side av bordet; der stod hun og så på ham med blussende kinner og fiendtlig holdning.

En forestilling om at han hadde bedømt denne kvinne feilaktig steg op i Lorck. Han forvirredes og følte sig ydmyket; men vant som han var til å være på høide med situasjonen, vilde han forsøke å trekke sig tilbake med verdighet.

«Tilgi mig, frue — jeg var for heftig,» sa han fullkommen rolig. — «Jeg innser at jeg har tatt feil av Dem. — For mig er det blitt skjebnesvangert, Vårherre må vite i hvilken utstrekning. — Men jeg ber Dem, la være å bære nag til mig —»

«Jeg bærer ikke nag,» sa hun med lav stemme.

«Men det vil være Dem ubehagelig å se mig efter dette?»

«Det vet jeg ikke — i dette øieblikk kan jeg ikke tenke rolig over saken —» svarte hun.

«Synes De jeg burde gå?» spurte han stillferdig.

«Ja, det synes jeg De burde,» sa hun alvorlig.

«Nå ja, som De vil; men forsøk å se fornuftig på det — De må ikke finne på at jeg nu skal være bannlyst fra

Dem — jeg skal aldri mer falle Dem besværlig på den vis som 1 aften, frue.»

«Det vil visst bli for pinlig mellem oss herefterdags,» sa hun.

«Nu ja, — De har å befale,» han bukket og forlot stuen med avmålte skritt.

Ute på gaten gikk han og svang med spaserstokken og rente like mot en av sine venner uten å legge merke til ham før han fikk et slag på skulderen og et halloi ropt inn i øret.

«Ä, er det dig,» sa han åndsfraværende og gikk videre uten å hilse.

Men inne i stuen satt Constance og gråt med hodet begravet i en fløielspute.

Det var altså slik hun blev sett på. Som en frekk kokette som la sine garn ut for å fange mannfolk. — — Hvem det var som hadde tatt henne! — Det var altså Gen aktelse han trodde det var nødvendig å ha for henne, så dypt nede stillet han henne! — — Om hun kanskje elsket sin mann ! — — Håne henne også med dette! Nei, men hennes mann var allikevel den eneste hvis kjærlighet kunde hedre henne.

Hvor verden var slett og smussig, og livet tomt og verdiløst, og alt det grums det skyllet over henne! — Den Lorck, den slette, motbydelige Lorck, — hun hatet ham — — —

Hun lå i den samme stilling da hun hørte Ring komme. Hun reiste sig straks og gikk inn til temaskinen. Mot sedvane var han alene, og da de hadde spist, begynte han å tale om en herremiddag han måtte gi for noen svensker, av hvem han hadde kjøpt en del jerngruber, som skulde gjøre ham til en grunnrik mann. Dagen og rettene blev avtalt. Så regnet han op hvem som skulde inviteres.

Lorck var iblandt dem.

Hun brøt av og sa at hun ønsket han ikke vilde be Lorck.

«Hvorfor ikke det?» spurte han forundret.

«Jeg har mine grunner,» sa hun bestemt.

«Hvafornoe! Er du nu også blitt kjed av ham? — Du lar aksjene stige og falle altfor hurtig, Constance. Men hvad jeg vilde sagt, han må nu være med allikevel denne gang. Altså Storm seks, Lorck syv, —» han satt og talte på fingrene.

«Nei, det er alvor,» sa hun opirret, Lorck må du ikke invitere, — du kan la være, når du hører jeg ber dig —»

«Vær nu ikke påståelig, Constance. Lorck er kjent med svenskene, jeg har lovet dem at de skal treffe ham her, altså Lorck syv —»

«Nu skal han ikke bes,» brøt hun ut med heftighet og reiste sig. «Det er en flabb og en vemmelig fyr, — han har — — ja, det er det samme, men du må ikke be ham.»

«Har han vært nærgående? — Ja, hør, vet du hvad, Constance, det er min santen din egen skyld. — Det er alltid damen som gir tonen an —»

«Ti stille!» ropte hun og holdt for ørene.

Ring kunde ikke begripe hvorfor stemmen var så jammerfull, og minen så bønnlig. — Constance var nu heller ikke lett å bli klok på.

«Du skal nu ikke gå for strengt i rette med Lorck heller, stakkar,» vedblev Ring i en meglende tone, «for ser du, han regner sig til familien. Du behøver bare å lese ham teksten en eneste gang og så være litt fornem imot ham.»

«Du bryr dig altså ikke om hvad jeg sier, men ber ham allikevel?»

«Jagu ber jeg ham! — det er da, Gud hjelpe mig for meget forlangt at jeg skal rette mig efter slikt et lune, når det nu er grunner for å ha ham med. — Du er så full av innfall at >»

Han holdt plutselig inne; hennes blikk, som var festet på ham, fikk ham til å glemme hvad det var han vilde sagt.

«Hvad glaner du efter,» sa han med et grin som om noe stakk ham i øinene, «en skulde tro du så spøkelser.»

«Nei, det er dig jeg står og faller i tanker over,» sa hun koldt. «Ja, la oss så be Lorck,» vedblev hun og satte sig stille ned igjen.

— Hun fikk en raptus med å ville isolere sig og stengte sig konsekvent ute fra allting. Hun sa til sig selv at hun ikke orket å holde menneskene ut.

Og så midt i denne triste, mørke vintertid, når hun om aftenen satt alene med den strenge ordre til Alette om ingen å slippe inn som et vern mellem sig og verden, kunde hun plutselig gripes av lengsel efter at noe skulde skje, noe usedvanlig, noe skrekkelig. Tiden slepte sig langsomt, langsomt hen, mens hun prøvde på å sy eller lese. Det var som om hun døde av kjedsomhet, tomme for tomme; undertiden kunde hun fare op, gå omkring og vri hendene og gjenta atter og atter: «Jeg blir gal.»

Ring var sint når hun avslo innbydelser, som han vilde hun skulde motta.

Hun undskyldte sig med at hun var syk.

Hvad feilet henne da?

Ja, det visste hun ikke, men utilpass var hun.

Hvorfor hun så ikke vilde ha doktoren?

Det kunde ikke hjelpe.

Det varte et par måneders tid. Så brøt hun over tvert og sa til Ring at hun vilde i teatret. Hun hadde lest en avhandling om idiosynkrasi som hadde skremt henne.

Da så juleselskapeligheten begynte, kastet hun sig inn i den med større liv enn noensinne.

Ring smilte og nikket fornøid. Det var nok det han visste at hun snart vilde få nok av å agere eremitt.

I midten av januar reiste Meier til Leipzig. Da han var på avskjedsvisitt hos Rings, traff han Constance alene hjemme.

Hun var blitt blek og litt magrere, forekom det ham, i 90 | Constance Ring

den tid hun hadde skrantet. Men det klædde henne nydelig; aldri hadde han funnet henne smukkere. Han syntes hun var påfallende alvorlig og, skjønt vennligheten selv, mer tilbakeholdende enn før.

Det suget ham om hjertet, mens han satt og strevde med å tale om likegyldige ting. Han holdt sig allikevel kjekk like til det siste øieblikk, men da glippet det for ham. Han måtte vende sig om for å bli herre over sin bevegelse. Lyden av hans farvel døde i det kyss han trykket på hennes hånd. I det neste nu var han borte.

Men Constance tenkte ofte på det bleke ansikt og det rørende uttrykk om hans leber, i det øieblikk han gikk ut gjennem døren.

Kapittel VIII

Constance holdt sig i regelen taus når de nede hos Hansens diskuterte religiøse emner. Enkelte ytringer undslapp henne dog, hvorav Marie merket at det ikke var så ganske riktig fatt med hennes tro. Hun vilde gjerne ha greie på dette og forsøkte å bringe det på bane mellem dem, men Constance bøide alltid av.

«Jeg er redd for Constance, du Rikard,» sa Marie en aften til sin mann, da deres fremmede var gått. «Hun er sikkert smittet av den moderne vantro, du hørte vel at hun forsvarte Bjørnson.»

«Nei snakk, gjorde hun det? Nå ja, Constance har alltid forekommet mig å være, altså sådan aparte, og aparte fruentimmer — ja, dem har jeg ingen fidus til.»

«Og Ring har jo ingen makt over henne. Han er i grunnen en dott, du. — Naturligvis er hun ham overlegen i forstand og slikt, men det er dog stygt å la ham merke det.»

«Ja, jeg har nu alltid fryktet at det ikke blev, nå ja, noe lykkelig ekteskap, som du vet. — De passer ikke. Ring er for godslig, og hun er altså nettop det motsatte, han er forelsket op over ørene, og hun ser ut som hun akkurat tåler ham.»

«Men Ring er nu også bra lei du, når han sitter og vrøvler og har drukket noe. — Den suffisanse! — Og som han beljer i sig — og sterkt! hans toddiglass er alltid mørkebrunt. Har han alltid vært slik?»

«Ja, det vil si — han har aldri hvad man kaller drukket — — men altså, det var jo det som skulde gå over når han blev gift.»

«Bare han ikke blir drikkfeldig, du — tenk, hvor reddsomt for Constance.» Fru Marie hadde under denne samtale gått og ordnet efter selskapet; nu slukket hun lampene.

«Hun vil i så fall ha sig selv å takke for det; Ring er det snildeste og medgjørligste menneske under solen. En kan altså få ham til hvad det skal være.»

R. C. Hansen hadde reist sig op og gjespet.

«Ja altså, skal vi så til sengs?» Han gikk inn for å se efter om hans skrivebord var avlåst.

Omtrent samtidig hadde Ring og Constance nådd sitt hjem. Hun hadde ikke villet ta hans arm da han bød henne den på gaten; herover hadde Ring følt sig dypt krenket, hvilken stemning han gav luft ved uavlatelig å gjenta med tykk og besværlig stemme: «Du skulde ikke være sånn, Constance, — det kan nu være det samme, men jeg si-er det ba-are.» Den siste setning ledsaget han hver gang med et hemmelighetsfullt nikk. Til sist slo tungen klikk for ham; en dunkel erkjennelse av at det eksisterte noe som å tie av klokskapshensyn steg op i ham, hvorefter han fortsatte resten av veien i taushet.

Constance gikk og ergret sig over ham. Det hadde hun gjort hele aftenen, men det var hun nu så vant til. Innen de gikk hjemmefra, hadde hun bedt ham være forsiktig med hvad han drakk, og han hadde svart med en halvt utålmodig, halvt krenket stemme at det skulde han nok, og i samme åndedrett begynt å tale om noe annet. —

Formane ham, virke på ham — ja, moren hadde lett for å snakke, hun! Hvor ofte hadde hun ikke om morgenen sagt ham at hun om aftenen hadde skammet sig over ham. En mann som lot sig by slikt, lot sig tigge og trygle av sin kone om ikke å drikke sig full — og som lovet og forsikret med hånd og munn og så gikk like bort og gjorde det. —

Da de kom op i entréen, kunde Ring ikke på noen måte få hatten fra sig på skikkelig vis.

Han kunde ikke begripe hvordan det hadde sig, men hver gang han hengte den op på knaggen, falt den ned på gulvet. Til sist gav han tapt og la den fra sig på bordet, idet han mumlet noe om at fanden stod i det.

Constance gikk inn i dagligstuen for å hente en bok, hun vilde lese i på sengen. Plutselig stod Ring ved siden av henne. Han var ennu i overfrakk og hadde beholdt den ene hanske på.

«Har jeg fornærmet dig, Constance?» snøvlet han og ravet så smått frem og tilbake.

Hun blev uforstyrret ved å lete efter boken.

«Jeg si-e-r — har jeg fornærmet dig?» gjentok han.

Hun hadde funnet hvad hun søkte. Idet hun strøk forbi ham, målte hun ham med et hurtig blikk og forsvant gjennem døren.

Ring stirret efter henne med døsige, spørrende øine og gjorde en bevegelse som for å følge efter, noe han hurtig syntes å opgi. Han virret med hodet, sukket dypt og gav sig til å se på sine støvler med stor opmerksomhet.

Han tumlet om en stund der inne, lespet avbrutte ord, fektet med armene, knyttet hånden, lo litt, gjorde grimaser, som vilde han til å gråte, og stod av og til stille, hensunken i betraktninger. Plutselig kom han i tanker om øl. Han tok den lille håndlampe som Constance hadde satt efter sig i dagligstuen og bautet sig i små, uregelmessige vendinger ut i kjøkkenet, hvor han gav sig til å dreie på nøkkelen til spisekammerdøren som han ikke fikk op. Så skred han over gulvet og inn i pikeværelset.

«Alette, pst! Alette, pst!» ropte han halvhøit og bøide sig over sengen, hvor piken lå i dyp søvn med teppet trukket op under haken.

«Hva! hva for noe!» Ordene kom i små, barske støt, og aldeles forstyrret reiste Alette sig op i sengen og glodde på Ring med søvndrukken forskrekkelse. Teppet hadde hun slått til side; hun var i det bare linnet med naken hals og armer.

Ring blev dypt grepet av de hvite skuldrer og det frodige bryst, hvis hvelvede runding halvveis kom til syne. Hans nesebor vibrerte ganske lett og han blev blekere. Så stakk han sin famlende hånd inn på hennes bryst og trykket de klamme leber mot hennes skulder. Alette vred sig fra ham og utstøtte noen små skrik. Ring blev nesten edru av forskrekkelse.

«Hyss, hyss,» sa han og løftet advarende pekefingeren, idet han rettet sig op, — «å skrike slik da! Er det kanskje noen som gjør Dem noe? Legg De Dem bare til igjen.» Han skjøv henne lempelig tilbake på puten og trakk teppet op over henne.

«En lekker kropp, — riktig lekker,» hvisket han. Han kunde ikke la være, — han måtte stikke hånden inn på hennes hals igjen.

«Uff nei da, — kan De ikke gå med Dem,» klynket Alette og vilde puffe ham fra sig, men den bløte berøring av hans glatthudede hånd øvet en lammende virkning på henne. Hun skjulte ansiktet i puten og lot ham klappe sig.

Plutselig forekom det Ring at han hørte en dør bli åpnet og straks efter lukket. Forsiktig som en katt snek han sig ut og trakk døren sakte til. Han lyttet anspent et par minutter. Alt var stille. Han kom ut i den lange, smale gang som fra kjøkkenet førte til spisestuen, og for enden av hvilken soveværelset lå. På tå listet han opover og lyste med lampen foran sig. Der stod Constances støvler; det var altså dem, hun hadde satt ut, da han hørte døren gå. Med et lettelsens sukk gikk han inn i spisestuen; nu husket han at det pleide å stå øl i den broderte flaskekurv ved ovnen. Da han hadde fått sin seidel til livs og røkt et stykke av en sigar, gikk han inn og la sig.

Men Alette hadde vondt for å falle i søvn igjen. Hun var blitt så årvåken og kjente bestandig den bløte hånds kjærtegn på sitt legeme. Værelset var fylt av denne fine «herrelukt», som hun likte så godt. Hun lå og vendte og dreide sig, strøk sig over brystet og de kraftige armer, mens hun gjentok: en lekker kropp. — Hun hadde vært der siden forrige høst og likte sig godt i tjenesten. Især var Ring en snild husbond. På julaften, efterat hun hadde fått de pene gaver av fruen, hadde Ring stukket til henne en femkroneseddel og i det samme lagt fingeren på munnen. Det forstod hun var for fruens skyld, hun måtte ikke vite om det. Men han var nu visst «en go en». Han hadde titt gjort uanstendige fakter og vært efter henne, skjønt ikke så nærgående som i aften, men da hadde han visst vært ør i hodet, for det var han undertiden. Og han som hadde en sånn kone! Men smaken var forskjellig, og hun, Alette, var også vakker. En lekker kropp, — ja, Ring, det var nu visst en mann som forstod det.

Kapittel IX

Det var gått over et år efter fru Bloms besøk. Det var en eftermiddag i midten av desember med frost og klingende føre. Constance hadde vært ute for å gjøre innkjøp. Nede på Karl Johans gate hadde hun møtt Lorck; han var gått forbi med en ærbødig hilsen. Siden optrinet imellem dem hadde han hørt op med sine besøk; han kom bare når Ring ekspress inviterte ham, og behandlet da Constance med en utsøkt oppmerksomhet, som var preget av en respekt og tilbakeholdenhet som var påfallende forskjellig fra hans tidligere frie og spøkende tone. Constance sa undertiden til sig selv at hun egentlig savnet ham, men når hun så husket hans ord hin aften, blusset forbitrelsen op i henne.

Da hun nærmet sig huset, så hun at spisestuen var svakt oplyst, og tenkte at Alette måtte være der inne for å legge i ovnen.

Hun var allerede halvt oppe i trappen da hun husket at klokkeledningen var i ustand. Hun hadde ingen entrénøkkel på sig, derfor vendte hun om og gikk op bakveien. Da hun kom inn i kjøkkenet, fant hun lampen sterkt osende og vannkjelen så voldsomt i kok at det stod en sprøit ut av tuten bort over gulvet. Uten å gi sig tid til å ta tøiet av, vilde hun inn i spisestuen for å be piken rette på denne uorden. Døren var halvt åpen, og idet hun støtte den op, så hun baksiden av Ring som stod med noe klemt inne i sine armer og hodet så dypt fremoverbøid, at det så ut som om kroppen var hodeløs. Uten å fatte hvad det var som foregikk, trådte hun over terskelen, og i samme nu løsnet det sig to skikkelser ut fra hverandre. Med en hurtig bevegelse vendte Ring sig om og skottet med langsomme øiekast fra den ene til den andre. Det kom en slapp trekning om hans munnviker, et slags fjollet smil. Med ansiktet halvt bortvendt stod Alette; hun var flammende rød, hennes hår i uorden; øinene för rådville omkring, og den ene hånd gramset hjelpeløs på forklæet.

Constance blev grepet av en underlig svimmelhet. Det syntes henne at hun sank og sank, hun og stuen og alt sammen, og at det aldri fikk ende. Hun vilde gå over gulvet eller bare røre sig fra stedet hvor hun stod, men det forekom henne at hun var stivnet fra topp til tå, og at det ikke vilde lykkes henne.

Alette var den første som fattet sig; stille lusket hun ut av stuen.

«Skal du ikke ta tøiet av?» Stemmen lød så ydmyk, så ulik hans almindelige. Hun visste nesten ikke om det var Ring som hadde talt. Men lyden vakte henne; hun gikk et par skritt og tok et tak i spisebordet som for å støtte sig.

Ring begynte langsomt å gå frem og tilbake uten å passere forbi Constance. Da han annen gang var tett ved døren som Alette hadde latt stå åpen, lukket han den stillferdig. Så gikk han bort til buffeten, flyttet et glass og en flaske bak temaskinen, og stillet sig op i en skrå stilling med håndflaten hvilende på buffeten.

«Constance — jeg ber dig — hm,» han byttet fot, — «tro mig, — det var, det var ikke så ille ment som det, — som det kanskje så ut.»

Hun stod ubevegelig og så stivt frem for sig.

«Jeg kan godt forstå at det, — — ja, at det må ha tatt sig — jeg mener forekommet dig underlig» — —. Han stanset litt mellem hvert tredje eller fjerde ord.

«Men jeg forsikrer dig til at — ja, bare du vilde tro — det var, — ja, virkelig var det bare en spøk, en kåthet, om jeg så skal si, — en, ja, en guttestrek, — noe som stakk mig — jeg begriper det ikke selv.»

Det var umulig å merke på henne om hun hørte hvad han sa eller ei.

«Jeg er så lei for det, så lei, at jeg ikke kan si det, — ja, rent ut sagt, jeg vemmes ved det.»

Constance førte, likesom åndsfraværende, hånden op til pannen og så ut til å beflitte sig på å tenke efter.

«Jeg vet ikke hvad, — ja, hvad jeg ikke vilde gi for å få det, — ja, ugjort,» fortsatte han i den samme underdanige tone. «Hvis jeg torde, så vilde jeg, ja, på mine kne be dig om tilgivelse.» Han nærmet sig og rørte ved hennes muffe som hun ennu holdt i den slapt nedhengende hånd.

«La mig være, menneske,» sa hun og vek til side; derpå forlot hun stuen og gikk hurtig ned på gaten. Det grep henne et vanvittig ønske om å flyve avsted gjennem luften og ikke stanse før hun nådde huset der hjemme, hvor hun kunde dale ned og legge hodet i morens fang og be om lov til å være der bestandig. En voldsom gråt brøt op i henne; hun holdt muffen for munnen, mens tårene strømmet ned over hennes ansikt. Hun hadde en følelse av at det overgikk henne en stor tuktelse som bøide henne til jorden. Hvad hadde hun da forbrutt at slikt skulde hjemsøke henne, at hun for første gang smakte hvad skam var. Ja visst hadde hun ofte vært forpint og ulykkelig, men hvad var det mot disse sviende piskeslag, hvorunder hun nu vred sig som en vånd der svaier i vinden. Hun blev så ydmyket; hun kunde falt på kne og anropt om tilgivelse, fordi hun hadde vært misfornøid med sin lodd, da det intet var på ferde.

Hun sa sig selv at det ikke kom henne ved; hvorfor kunde hun ikke la ham kysse hvem han vilde, — men nei, nei, nei! han hadde jo henne til hustru, henne! Skulde han så kunne tenke på å se på noen annen på den manér og understå sig til å gjøre det! Nei, at han kunde være så lumpen og så svinsk.

Harmen kokte op i henne, og så kom igjen denne uutholdelige smerte. Uvilkårlig begynte hun å be til den gud hun tvilte om var til, og anklaget sig selv for utakknemlighet og hovmot. Nu var straffen kommet over henne; derfor skulde hun bøie sin nakke under den hånd som tuktet. Det var bare ett hun ikke vilde finne sig i, å leve med Ring efter dette; men det kunde jo hverken Gud eller mennesker forlange.

«God aften, frøken — ute og spaserer i det deilige vær,» lød det plutselig like ved hennes øre.

Under sedvanlige omstendigheter vilde hun være blitt yderlig opskremt ved en slik tiltale av en fremmed mannsperson på gaten ved aftenstid. Nu enset hun det knapt; rolig gikk hun videre uten å svare, og fyren dinglet bort. Hun var nu kommet ned i Welhavens gate og nådde huset hvor Hansens bodde.

Ja naturligvis; der op måtte hun ty for å betro sig til Marie. Så liten sympati det enn ellers var mellem dem, på dette punkt vilde de forstå hverandre. — Hun gikk op og ringte på.

Jo, fruen var alene, og hun blev vist inn.

Marie satt i det ene hjørne av den rummelige dagligstue i en fløielspolstret sofa og broderte med gul silke på rødt klæde ved en skjermdekket, sterkt lysende lampe. En svak duft av drivhusblomster fylte stuen, og foran den store, hvite porselensovn var stillet en praktfull, av gullpaletter og arabesker overbrodert skjerm.

Da hun så Constance tre inn, la hun arbeidet bort, reiste sig og gikk henne vennlig smilende i møte.

«Hvor hyggelig, Constance, — det var riktig pent av dig, — ja for du blir naturligvis —, så sender vi bud efter Ring.» Og hun gav sig ivrig i ferd med å løse hennes hattebånd og hjelpe henne av med kåpen.

Constance lot det viljeløst skje. Marie bar tøiet ut i entréen og blev ved å snakke, mens døren stod på klem.

Da hun kom inn igjen tok hun Constance om livet for å føre henne til en lenestol. Men plutselig forandredes hennes mine; hun stirret på kusinens forgråtte ansikt og stive trekk med et nesten bestyrtet blikk. Deres øine møttes, og i samme nu kastet Constance sig om hennes hals og brøt ut i en lidenskapelig hulken.

«Men Gud, Constance, hvad feiler dig?» Og lett bevegelig som hun var, kom hun selv til å gråte.

Constance blev så rørt over dette tegn på deltagelse at hun klynget sig tettere til henne.

«Å Marie — du må hjelpe mig, — jeg er så ulykkelig —!» kom det omsider med brutt stemme.

«Men hvad er da skjedd? Kom og sett dig og la mig høre.»

«Jeg vil ikke leve med Ring lenger, — jeg kan det ikke» — og så fortalte hun hvorledes sakene stod.

Det spente uttrykk i Maries ansikt vek efterhånden plassen for et bekymret alvor.

«Ja naturligvis forstår jeg godt at det har gjort dig

EEE SD ENE gresselig vondt, men det er da ikke noe å ta slik på vei for.» Hun ventet litt. «Et mannfolk som kysser en tjenestepike. — Det har ikke stort på sig, du.»

Det var Constance som om grunnen sviktet under henne.

«En gift mann i sin egen spisestue — med sin kones tjenestepike» — stammet hun.

«Ja visst er det for galt, og jeg må riktignok si at jeg ikke hadde trodd at Ring var sånn. — Men Constance, er du ganske viss på at du ikke selv har skyld?»

«Hvad mener du med det?» spurte Constance.

«Du er alltid så kold og overlegen mot ham, det synes både Rikard og jeg.»

Constance følte sitt hjerte sammensnøres. At Marie skulde vende angrepet mot henne, var noe hun ikke hadde tenkt sig. Hun stirret hjelpeløst på henne.

«Hans opførsel oprører dig altså slett ikke?» spurte hun.

«Jo, det skal Gud vite, Constance, — men du må huske at mennene er så ganske anderledes enn vi. De er så vant til slike affærer fra før av, og de kan så lett få tilbakefall hvis ikke deres koner, jeg hadde nær sagt, setter livet inn på å holde dem fast, og det kan en kone, iallfall en som har de ytre betingelser, — som du f. eks.»

Constance følte en oprørsk forbitrelse som var nær ved å kvele henne.

«Det er motbydelig hvad du sier,» sa hun og knyttet uvilkårlig hendene.

«Ja, ja, Constance, — du får nok lære om igjen, du skulde bare vite hvor få menn det er som er sine koner tro, ikke ett av hundre ekteskaper er rent, du.»

Og nu gav hun sig til å fortelle vidt og bredt om all den uterlighet ektemennene bedrev, og konene så gjennem fingrene med; hun nevnte flere eksempler fra deres

felles nærmeste bekjente og fra andre som de kjente av navn.

Constance blev sjelesyk av å høre på det.

«Men du gode Gud!» — ropte hun til sist, «hvis dette er sant og hvis alle mennesker finner sig i det, hvorfor er da ikke denne løgninstitusjon avskaffet? Hvorfor i all verdens rike har vi ikke offentlig flerkoneri?»

«Som tyrker og hedninger! — Jo, det vilde være herlig.»

«Så var det da sannhet i tingene, og så visste vi jo hvad vi gikk inn til.»

Marie vilde ikke gå nærmere inn på det meningsløse snakk.

«Ja, jeg er nu som sagt så viss på at det kommer så uhyre meget an på konen, hvordan ekteskapet blir. Hvis du vilde, kunde du få en umåtelig makt over Ring. — Han er så snild og så lett å lede — og så elsker han dig virkelig, om han så hundre ganger kysser sånn en tøs.»

Constance lo bittert.

«Ja, for det er bare en mannfolkstrek. — Du kan ennu få en utmerket mann av ham, og det er jo en kones, — jeg kan nesten si misjon å virke godt på sin mann.»

«Men jeg føler ikke noe kall for den misjon,» sa Constance hånlig.

«Vis dig nu høimodig, Constance, og tilgi ham, så skal du se, du får velsignelse av det. Ofte er en slik hendelse et middel i Guds hånd til å bringe hjertene nærmere sammen, når vi bare bruker det på den rette måte.» Maries stemme vibrerte og hennes øine var fuktige.

Det blev en pause.

Constance satt med korslagte armer og så stivt frem for sig.

Marie tenkte det var best å nytte leiligheten og tale om hvad hun lenge hadde hatt på hjerte.

«Nei vet du, hvad jeg vilde synes var meget verre, Constance? Det var å ha en mann som var svak for drikk.»

«Ja, det mangler det da heller ikke på, skulde jeg tro, — men det er vel også min skyld,» svarte Constance med en mine som om hun var forberedt på alt.

«Ja, Constance, jeg kan ikke la være å tro, og det sier Rikard også, — at Ring går og er lei sig, fordi du er så kold imot ham. — Han drikker for å døve sig.»

«Ja, stakkars mann, han går visst rent i hundene, fordi han er gift med mig.»

«Og det må jeg riktignok si, å ha en utro mann, det

får enda være — så gresselig som det er, men en som drikker !» —

Atter følte Constance den forrige ordløse forbitrelse inne i sig.

«Ja, for en mann som drikker,» vedblev Marie, «kan jo hverken passe sine forretninger eller skaffe til veie hvad det skal til — han er jo borgerlig ruinert.»

«Hvor har du gjort av mitt tøi?» spurte Constance og reiste sig.

Marie gikk ut i entréen efter det.

«Ja, for nu vil jeg ikke be dig bli,» sa hun, da hun kom tilbake. «Nu skal du pent gå hjem og forsone dig med Ring. Gjør det, å, gjør det med det samme, Constance.»

«Ja, nu går jeg hjem og ber om forlatelse fordi jeg ikke har passet bedre på ham, og lover å forbedre mig for eftertiden. — Er det ikke det, jeg skal?»

«Ja, nu er du bitter, og det kan jeg godt forstå, men når du får tenkt dig om skal du se du gir mig rett. Vil du ikke piken skal følge dig?» spurte hun, da Constance var ferdig.

«Nei for Guds skyld la mig slippe! — God natt.»

«God natt, Constance.»

Imidlertid gikk Ring hjemme i den pinligste uro. Da Alette hørte fruen forlate huset, gikk hun inn igjen til ham og stod og hulket med forklæet for øinene. Han hadde bragt henne i ulykke; nu vilde fruen jage henne — hvorfor hadde han ikke latt henne gå for den hun var; — før hadde hun holdt sig som en ordentlig pike, og nu! Å jøsses at det skulde gå henne sånn, — — —. Ring lovet ikke å slå hånden av henne og bad henne bare forholde sig rolig og gjøre sine ting som om intet var forefalt. Han skulde nok se å lempe på dette, så det ikke blev noe videre av det. —

Så vandret han op og ned i dagligstuen, stod stille rett som det var og forbannet det fordømte tilfelle som hadde spilt ham et så intrikat puss. Han vred sig ved tanken om alt det han vilde få å gjennemgå med Constance. Hun vilde ikke bli nådig, mente han, men sluttelig trøstet han sig med at det hele vilde drive over når det gikk noen tid. Ved dette punkt av sine betraktninger følte han trang til å oplive sig med et glass konjakk og vann. Hvorfor var Constance alltid sånn — det var hennes skyld at det gikk så skitt. Hvorfor levde de ikke sammen som io turtelduer — —

— — Hvert øieblikk var han ved vinduet og kikket ut; av og til stod han ute i entréen og lyttet.

Jo lenger det led, jo mer ille til mote blev han; munnen var trukket op i en mismodig grimase; øiebrynene stod som en spiss vinkel og pannen lå i tykke, posete folder. Han kvidde sig fryktelig til det øieblikk hun skulde tre inn og var samtidig i en kval fordi hun uteblev.

Endelig hørte han noen ved entrédøren. Han gikk ut og lukket op.

Constance skred rolig forbi ham og begynte å ta tøiet av. Så gikk hun inn i dagligstuen, satte sig i sofaen og tok fatt på aftenavisen.

Ring gled ned på en stol et stykke borte og blev sittende i en foroverbøid stilling med albuen på kneet og hånden skyggende for øinene. Av og til skottet han bort til sin hustru, men manglet mot til å tiltale henne.

Omsider mannet han sig op og sa: «Kan du tilgi mig, Constance?»

Hun la avisen bort, så på ham som for å si noe, men opgav det og grep atter hladet.

«Denne dag skal bli et vendepunkt i mitt liv,» begynte han.

«Forskån mig for talemåter,» sa hun tørt, «jeg orker ikke å høre på dem.»

«Jeg vet jeg har fornærmet dig grusomt,» stammet han, «og jeg vil ta hvad bot du pålegger mig — hvor»

«Hvad jeg har å si er ikke meget,» avbrøt hun ham med en håndbevegelse, — «når du står i forhold til min tjenestepike —»

«Jeg står ikke i noe forhold, jeg.»

«Når du står i forhold til min tjenestepike, så er det en selvfølge at jeg vil forskånes for dig. — Hvis du vil ha henne — så værsgo, men så får du la mig være i fred. — Jeg er gått inn på å være din hustru — det er galt nok, men en av dine friller, det blir det ikke noe av.» — Hun reiste sig og vilde forlate stuen.

Ring syntes at hun aldri hadde vært så deilig og så attråverdig som i dette øieblikk. — Hun var en helt annen. En redsel for å miste henne för igjennem hans sinn som et ondt stikk; han sprang op og stillet sig i veien for henne.

«Forhån mig, trå på mig, spytt på mig, drep mig!» ropte han, «jeg er en pjalt, en elendig fyr, som ikke har visst hvad skatt jeg hadde, et menneske som ikke er verd å løse ditt skobånd, men jeg elsker dig, Constance, — nei, la mig tale, jeg elsker og forguder dig, jeg ligger i støvet og kysser dine føtter, — jeg bryr mig ikke om noen i verden uten dig — hvad du så enn tror.» Han holdt hendene om hodet og vred sig som i krampe.

«Sludder,» sa hun med en grimase, «du kjeder mig.»

«Ja, jeg vet det, — jeg vet det, og det er min evige kval. — Du har aldri elsket mig, ikke det bøss. — Og så undertiden har du vært så jeg nesten måtte innbille mig du holdt av mig — jeg har gått i et villrede, har jeg. Å, Constance, hadde du elsket mig, kunde du fått en annen mann ut av mig. Hvor har jeg ikke forsmektet efter din kjærlighet, det er det som er skylden.» — — Stemmen blev borte i gråt. Han sank på kne og skjulte ansiktet i hennes kjole.

«Reis dig op, du er full,» sa hun uvillig.

«Jeg er like så edru i dette øieblikk som du selv, Constance.» Han så nu på henne med et blikk som en straffet hund. — «Jeg reiser mig ikke, jeg ligger her til du sier at du har tilgitt mig.»

Constance følte en medmenneskelig medlidenhet med

ham; det pinte henne å se ham så ydmyket. — «Men hvor vil du at jeg skal kunne tro dig?» sa hun. «Nei, Constance, — det er sant, det er altfor sant, — å,

men gjør det allikevel denne ene gang, og du skal få takk og ære for det; — når du en gang har fattet tillit til mig på nytt, og du kanskje føler en slags godhet for mig, fordi jeg gjennem mange år har vært nøisom og tro, og aldri har beklaget mig, da vil det gjøre dig godt å tenke på at det var dig som reddet mig. — Støt mig ikke bort, for uten dig går jeg til grunne.» Han lå fremdeles på kne, og han holdt med begge hender hennes kjole, som han kysset.

Constance blev smittet av denne dype sinnsbevegelse. Hun bøide hodet og begynte å gråte.

«Det er et gammelt ord om at det er bedre å gi enn å ta,» vedblev han med den samme lidenskapelig bedende stemme — «se på mig, Constance, som ligger her og tigger, mens du står der og er så hevet over mig og har min skjebne i din hånd; vær ikke ubarmhjertig, men la dig røre, Constance.»

«Det er ikke av hårdhet,» sa hun med tårefuktig mæle, «men det som er skjedd kan jo ikke strykes ut av vårt liv.»

«Jo, det kan, det kan, Constance, å forsøk, forsøk — ta mig til nåde og ta mig på prøve.»

Han adlød som en skolegutt. Hun tok plass like overfor ham.

«Siden det ser ut til at du tar dette så alvorlig som det er,» sa hun, mens hun glattet sitt lommetørklæ på sitt fang og la det sammen til en liten firkant, «så tør jeg kanskje vente at du vil svare mig sannferdig.»

«Ja, det kan du stole på, Constance.»

«La mig så få vite hvor langt det er kommet mellem dig og henne.»

«Kommet, det er slett ikke kommet, hvad skulde det være kommet til annet enn hvad du så, det er galt nok det.»

Hvis Constance hadde vært mer erfaren og hvis evnen til mistanke om sannheten ikke hadde ligget henne så uendelig fjern, til tross for Maries belærelser, vilde hun ha tatt varsel av hans famlende blikk og usikre måte å svare på.

«Og er det alt?» spurte hun og så ham like i ansiktet.

«Ja, jeg forsikrer dig, tror du kanskje, — nei, du må være viss på jeg taler sant —»

«Var det første gang du gjorde, — gjorde sånn med henne?»

«Du hører jo det, Constance. — Hvorledes skal jeg kunne forsikre det, — hvad kan det nytte, når du ikke

vil tro mig.»

«Du ser så besynderlig ut,» sa hun tvilende.

«Hvordan tror du et menneske ser ut som er spent på pinebenken? Å, Constance, spar mig, — jeg er så skamfull, la det nu være nok.»

Hun trodde ham; ikke fordi hun hadde synderlig tillit til hans karakters sannferdighet, men fordi hun ikke kunde tenke sig muligheten av at ulykken som hadde rammet henne, var av så stort omfang. Slikt kunde naturligvis forekomme, men ikke i hennes ekteskap, ikke like under hennes øine, så ganske hverdagslig. Vel var Ring lettsindig, men en så dypt fallen mann var han ikke.

«Og vil du gi mig ditt æresord på at du aldri mer vil gjøre det?» spurte hun halvt bedende.

«Jeg sverger dig det til ved den evige Gud! Å, Constance, du kan tro jeg har fått lærepenge, om ikke av annen grunn så for å skåne mig selv for så megen lidelse, skal jeg vite å passe mig for eftertiden.»

Dette kunde Constance så godt forstå; hun følte sig sikker på at han måtte være grundig kurert, og det stemte henne forsonligere.

«Ja, så skal jeg prøve å glemme,» sa hun, og to store tårer trillet ned over hennes kinner.

«Takk! å takk, du elskede!» ropte han, idet han för op for å omfavne henne.

«Nei, ikke kjærtegn, ikke ennu,» sa hun avvisende, — «Jeg må få tid til å komme mig.» —

«Men din hånd! Din hånd, Constance!»

Hun rakte ham sin kolde, hvite hånd, og han styrtet sig over den som en menneskeeter.

«Og så sier jeg Alette op til påske.»

«Naturligvis, Constance, — vil du ikke helst hun skal gå straks?»

«Å nei, det er jo ikke verdt å gjøre alt det opstyr. — Og nu har du jo gitt mig ditt æresord.»

Et par måneder efter denne begivenhet fulgtes Ring og Hansen opover Karl Johans gate. De kom fra sine kontorer og skulde hjem til middag. Da de hadde passert universitetet, dreide Hansen til høire.

«Jeg kan like godt gå den vei,» sa Ring og slo følge; han pleide ellers å gå gjennem Slottsparken.

«Du, det er sant,» sa Hansen med et plutselig hopp i tankegangen «du må jagu se å få jenten på dør — ja, for nu kan altså enhver se det.»

nn I ——==—==—>==——0e0 BEER

«Nei, fanden vel?» sa Ring opskremt, og gav sig plutselig til å bite på sin høire pekefingernegl.

«Vil du vite hvad Marie sa da vi gikk fra dere forleden?»

«Nu? Så kom med det, mann.»

«La du merke til hvordan Alette så ut? sa hun med det samme vi altså var kommet utenfor gatedøren.»

«Nå, men du lot vel som ingenting —» spurte Ring febrilsk.

«Naturligvis — jeg forsikret at hun tok feil; men hun bare lo og påstod at jeg altså måtte være komplett blind.»

«Fordømt!» sa Ring og plirte med øinene som om han hadde snedrev i ansiktet.

«Ja, og så vilde hun si til Constance,» fortsatte Hansen, «at hun ikke på noen måte måtte ha henne gående i huset.»

«Så til helvede,» mumlet Ring, «det må du forhindre, Hansen.»

«Det kan jeg jo ikke uten å røbe altså, — at —»

«Hadde hun mistanke?»

«Ikke tale om det! Det er forresten merkelig, tenke sig til at det vet hun altså — og allikevel. Ja — våre koner er da utrolig umistenksomme. — Det kommer vel av at de er så meget bedre enn vi —»

Ring hadde atter begynt å bite sine negler; han grublet over hvilken fremgangsmåte var den retteste og spurte sig selv, om Constance vilde være like så langt fra å ane sannheten som Marie.

«Du må død og pine være forsiktig, Rikard, så din kone ikke får snøv i det,» sa han med eftertrykk på hvert ord.

Hansen slo ut med hånden. «Forresten du, det er en lei historie — pokker så kjedelig og altså, ja, det gjør mig ondt for din kone. — Drive på slik i sitt eget hjem — det er noe svineri, du — —»

«Når ulykken en gang er skjedd,» sa Ring med et skuldertrekk, «er det liten nytte i å holde moralske foredrag bakefter. Og dessuten — det er lett for dig å snakke . … Men med en kone som Constance —»

«— Du var da også et ubegripelig fe som ikke fikk henne vekk med det samme altså.»

«Bestialsk,» sa Ring og ristet motfallent på hodet. «Men hvem kunde nu også tenkt. … Hun sa det jo først bakefter — —»

«Ja, som sagt, det med pengene altså skal jeg nok greie for dig, når såvidt kommer.» Hansen stod stille utenfor huset hvor han bodde.

Ring ventet en halv time over den sedvanlige tid, da han om eftermiddagen hadde drukket kaffe, i håp om at Constance skulde gå ut, men han hadde ikke lykken med sig. Mot sedvane holdt hun ikke skumring, men tendte straks lampen, da det blev for mørkt til å lese; det syntes å være en fengslende bok.

Ring satt inne hos sig selv og røkte den ene sigar efter den andre; gjennem åpningen i portiéren iakttok han Constance, og det slo ham at hennes kinner var blitt så smale og hvite.

Stakkar, det hadde tatt på henne dette, men med Guds hjelp vilde hun nok forvinne det. — Bare dette med Alette gikk i orden.

Constance hadde vært så mild og stillferdig siden dette kom på, — Ring blev bløt ved tanken; kanskje var det gått op for henne at hun selv ikke var uten skyld. — Men slikt skulde aldri hende mer, han skulde være henne så tro, så tro som gull — det var jo henne han elsket —. Hvad brydde han sig om disse tøser som han for et godt ord eller en klatt sølv kunde komme i forbindelse med — — Å, den som hadde jenten vel på dør! — Tenk, om det kom op! — Han brast i sved, og så bad han til Gud at han i sin nåde skulde avvende det verste og hjelpe ham til å skåne sin stakkars hustru — det var jo henne han tenkte på; av omsorg for henne var det også at han hadde skjult sannheten, da hun spurte ham ut; det visste den allvidende, som — det var han sikker på — også hadde tilgitt ham. — Når han nu bare kunde komme sig til å stole riktig trygt på hans hjelp og bistand.

Nei, nu gikk det ikke an å vente lenger. I dag fikk han ikke talt med henne, men i morgen tidlig, innen han gikk på kontoret vilde han se til å gripe leiligheten.

«Skal du ikke ut i eftermiddag, Constance?» spurte han, da han gikk gjennem dagligstuen.

«Nei,» sa hun uten å se op.

«For så kunde vi slå følge —.» Det foresvevet ham noe om at han i så fall kunde gå tilbake, når han skiltes fra henne.

Constance ristet på hodet.

«Ja, ja, farvel da, vennen min,» han strøk henne ømt over håret. «Nu får jeg min santen skynde mig.»

Ute i entréen gløttet han på kjøkkendøren; han vilde gjøre tegn til Alette at hun skulde gå ned baktrappen, men det var tomt, og han våget ikke å rope. Så måtte han da gå med uforrettet sak.

Constance la boken fra sig og lente sig tilbake i sofaen. Hun tenkte på sin mann. Det som var hendt, hadde visstnok gjort inntrykk på ham; det var kommet noe alvorlig, nesten sørgmodig over ham som klædde ham; han drakk heller ikke så meget i den senere tid, — det var jo aftener da han av sig selv forlangte te.

Når han var slik, kunde hun nok kanskje med tiden komme til å holde av ham; han var jo hennes mann og hadde en slags rett til hennes kjærlighet — —

Og hun hadde visstnok mer godhet for ham enn hun selv hadde visst av, for hvorfor skulde det ellers gjort henne så ondt det med Alette, ja, for det var ikke bare vrede hun hadde følt. Kanskje var det sant dette at hun kunde få et bedre menneske ut av ham, hvis hun for alvor søkte å vise ham litt kjærlighet — det så da virkelig ut til det — —. Når han kom hjem i aften, vilde hun tale med ham og la ham merke sin stemning. Det beste i livet var vel, når alt kom til alt, å være noe for en annen, — og en fikk dessuten være nøisom, lære å slå av på sine fordringer til lykken.

Hun blev avbrutt i sine betraktninger ved at det ringte, og straks efter trådte Marie inn.

Det var ikke meningen å bli, sa hun, men hun vilde sitte en stund, og tok derfor tøiet av.

«Nu skal vi ha en kopp eftermiddagste,» sa Constance og gikk ut for å gi Alette beskjed.

De begynte å tale om ditt og datt, men det gikk ofte istå imellem dem.

Alette kom inn og satte tebrettet med tilbehør på et av småbordene som Constance hadde stillet der for øiemedet. Marie mønstret piken fra topp til tå. Alette blev blodrød, og i sin forvirring snublet hun mot en skammel så hun holdt på å falle. Marie fulgte henne ubarmhjertig med øinene like til døren, som hun formelig krøp igjennem.

Constance hadde ikke sett på henne; det gjorde hun aldri siden hin aften: bare de aller nødvendigste ord hadde hun verdiget henne.

Da hun hørte henne tørne mot skammelen, så hun et sekund i den retning og opfanget et glimt av minespillet i Maries ansikt; hun blev ubehagelig berørt av det; det var dog ufint å la piken merke at hun var medviter i denne motbydelige hemmelighet — det kunde Marie gjerne latt være med, for hennes skyld i det minste.

«At den tøsen ikke skammer sig,» sa plutselig Marie, mens hun rørte om med teskjeen i koppen.

«Nu har hun jo ikke så lenge igjen,» bemerket Constance likegyldig.

«Men du tenker da vel ikke på å beholde henne tiden ut, Constance, det går jo ikke an å la henne vise sig for folk, og det må jo være ekkelt for dig også.»

«La henne vise sig — hvad er det du sitter og snakker om?» Constance så forundret på Marie.

«Men ser du da ikke hvordan det er fatt med henne?»

Constance Ring jul

«Fatt med henne —» gjentok Constance mekanisk.

«Ja, du gode Gud, Constance, hun er jo rent ut sagt høist fruktsommelig.»

Constance slo hendene sammen.

«Men hvor har du da dine øine henne, Constance?»

«Å, men tar du ikke feil, Marie —?»

«Men så se da på henne!» ropte Marie. — «Så langt som hun er fremme —. Det minste barn må jo kunne opdage det —»

«Nei, at den Alette! — Uff, det er da en vemmelig historie,» sa Constance med et uttrykk av avsky i sine miner.

«Med henne overrasket det mig nu slett ikke,» mente Marie, «det hender jo med dem en minst skulde tro det om — hun bar naturligvis en kjæreste?»

«Det vet jeg ikke,» sa Constance.

«Har hun ikke hatt en fyr gående på dørene? Det har de jo alle, — men så er det jo alltid en bror som skal til Amerika, forstår sig — og som kommer for å ta avskjed. — Nei, pikene nu for tiden !»

«Uff, hvad skal jeg dog gjøre?» sa Constance rådvill — «det er så leit å si det til henne.»

«Si ingenting, bare betyd henne at hun har å pakke sammen straks. — Du kan tro hun går nok uten å komme med spørsmål.»

Constance så motfallen frem for sig.

«Jeg skal skaffe dig en annen i mellemtiden — jeg vet en utmerket pike som er ledig, og som du kan få med en dags varsel,» vedblev Marie opmuntrende.

«Ja, takk, det var jo godt, men —»

«Du betenker dig vel ikke. — Hør, Constance — av anstendighetshensyn, om ikke for annet — tenk, når her er fremmede, og herrer, — det er jo til å synke i jorden av undseelse over —»

«Ja, du har rett,» sa Constance, «men uh som jeg kvier mis»

Da fru Marie var gått, gikk Constance frem og tilbake med en halvt spent, halvt forlegen mine. Hun var ganske nervøs ved det som forestod, for hun vilde ha det fra sig med det samme; skulde det til, så vilde hun iallfall ikke sove på det. Og Ring, hvad monstro han vilde si? Så pinlig som det vilde være å se ham sitte der og skamme sig, når han nu hørte hvordan hun var. Men på den annen side hadde han godt av det også.

Hun gikk bort og ringte. Alette kom inn og spurte hvad fruen ønsket.

Constance betraktet henne opmerksomt og var straks på det rene med at Marie hadde rett. Det var besynderlig at hun ikke hadde sett det før.

Alette merket at noe usedvanlig forestod; det hadde likesom hengt noe ondt over henne de siste par dager.

Hun forsøkte å se kjepphøi og likegyldig ut og møtte Constances blikk med en trossig, halvt frekk mine; men det varte bare noen få sekunder, så för øinene usikkert famlende nedover Constances kjole, flyttet sig bort på noen stolben, ned på teppet, op igjen et stykke langs bordbenene, men kom hurtig nedover igjen; til sist så hun rett ned for sig.

«Jeg har ringt på Dem for å si Dem at De må flytte herfra i morgen,» sa Constance stakkåndet.

«Ja, jeg har ventet på det,» svarte Alette med dump stemme, og hodet sank helt ned på brystet. «Det var det jeg straks sa at det var best jeg gikk med det samme.»

Constance hørte ikke hvad hun sa, og gad ikke spørre om det.

«Ja, for De forstår at her kan De ikke bli — slik som De har stelt Dem,» vedblev Constance.

Et plutselig skrik skar gjennem stillheten i stuen, og i neste nu lå Alette for hennes føtter og hulket slik som Constance aldri hadde hørt det i sine dager. Hun visste ikke hvad hun skulde si eller gjøre og var ikke langt fra selv å briste i gråt.

«Nåde, nåde,» kom det omsider der nede fra. Ordene presset sig med møie ut fra den sammensnørte strupe. Med begge hender hadde hun grepet fatt i en flik av Constances kjole; en strøm av tårer styrtet nedover hennes ansikt; hun lå omtrent nesegrus, og gjennem rygg og skuldrer gikk det heftige rykninger, som fikk hun støt av et elektrisk apparat.

«Jeg har grått så meget —,» vedblev hun, stadig avbrutt av den voldsomme gråt, «å, om nettene, jeg tenkte ofte på å forkorte mig — ja, det gjorde jeg — det gjorde jeg, — det var for Deres skyld, frue, — for en slik som jeg er liksom skapt til å komme i uløkke. — Og jeg sa det til ham, da han fristet mig, — ja, det vet den evige Gud jeg gjorde, — tenk på Deres kone — sa jeg.» Her glapp stemmen ganske og blev til en krampaktig hikke. «—Men han vilde ha sin vilje —. Nåde, sier jeg, — nåde! — Å, Gud hjelpe mig, Gud trøste og hjelpe mig —» hun krøp nærmere til Constance og vilde kysse hennes fot.

Som et lys, der i tykk tåke skimtes fra det fjerne, og litt efter litt blir større og klarere, eftersom man nærmer sig, således gikk sannheten op for Constance. Hun krummet sig sammen og bøide sig helt nedover den sammenrullede skikkelse, med arm og hånd hevet som til slag. Det var et øieblikk hvor hun kunde trådt denne skapning ihjel under sin støvlehæl, men i neste nu gikk det gjennem henne hvor elendig og fornedret dette medmenneske var, som hun lå der ferdig til å sønderbrytes av sin stormflodsaktige hulken, og hun fyltes av en smertelig medlidenhet.

«Reis Dem op,» sa hun rolig, nesten mildt, «det er ingen hjelp i å ligge her.»

Langsomt og med møie kom hun sig på benene; hun slo forklæet over hodet og tumlet mot døren.

«Vet han — jeg mener Ring — om, — om, at De er i en sådan forfatning?» spurte Constance.

«Ja,» hvisket Alette.

«Og han vedkjenner sig at det er hans barn?»

«Ja, å ja,» sa Alette og slo ut med hånden.

«Har han fortsatt forholdet siden den aften, De husker nok?»

Pikens svar var så lavt at Constance måtte spørre om igjen.

«Jeg har forsøkt å stå imot,» hvisket hun.

«Godt,» sa Constance, «gå nu.»

Hun famlet efter dørgrepet og snek sig sakte ut.

Kapittel XI

Constance følte et rasende hat til Ring. Dette skjøgeaktige, svikefulle mannfolk, hvis undskyldninger og forsikringer hun hadde nedlatt sig til å høre på, som hun hadde hatt ondt av og begynt å fatte tillit til.

Denne usle stakkar av et menneske vilde ganske sikkert på ny be om tilgivelse; han vilde ligge på kne og ta Gud til vidne på at det var henne han elsket, og at det annet ingen ting betydde. Uvilkårlig knyttet hun hendene.

Du gode Gud og Fader for en lykke det var at hun hadde fått sannheten å vite; hun kunde ha trykket Alettes hånd av takknemlighet.

Når hun nu bare visste hvorledes det var man bar sig ad for å få skilsmisse. Hun stod og grundet over det, med hendene foldet i hverandre. Prest måtte det til — det var hun på det rene med, — så var det jo best hun skyndte sig til ham.

I febrilsk hast tok hun tøiet på. Hun skalv av angst for å møte Ring i trappen, men slapp uhindret frem. Hurtig gikk hun ned over gaten. Pastoren bodde i et av hjørnehusene på Holbergs Plass. Snart var hun ved målet og fant sin vei op over den gassbelyste trappe. På entrédøren i annen etasje var det en skinnende messingplate, og på denne leste hun: F. B. Huhn, sogneprest, konConstance Ring pr

tortid 9—10 og 4—5. Så var han vel ikke hjemme eller tok iallfall ikke imot. Hennes knær skalv, og hjertet slo så hårdt at hun kjente det op i svelget; — det var som sjelen vilde ut av henne for hvert åndedrag hun tok.

Hun løftet hånden for å ringe, men lot den atter synke, — hvad skulde hun si? Hun prøvde å lage en begynnelse, men hjernen nektet å gjøre tjeneste, tankene gled fra henne. Hun hadde en fornemmelse av at inne i hodet gikk noe rundt, uavladelig rundt, det var derfor hun ikke kunde huske hvad ordene het. — — Bare disse hammerslag i venstre side vilde gi sig litt —, de måtte jo overdøve lyden av hennes stemme — eller kvele den innvendig fra. — — — Endelig, ganske mekanisk trykket hun på ringeapparatet og vek forskrekket tilbake for virkningen. En heftig angst grep henne. Blodet för i jagende hast frem og tilbake fra hjertet til hodet. Et øieblikk tenkte hun på å flykte; hun tok et samlende grep i sine kjoleskjørt og vilde sette ned over trappene, men så hørte hun noen komme, vendte sig derfor hurtig og blev stående.

Med en stemme, hvis tørre, tynne klang syntes aldeles fremmed, spurte hun om pastoren var hjemme.

«Nei —» blev det svart i en uviss tone.

Constance følte sig lettet og med lettelsen fulgte en smule mot.

«Tar han ikke imot på denne tid?» spurte hun.

Piken betraktet henne med et undersøkende blikk.

«Jeg skal tale med fruen —» sa hun litt nølende og gikk noen skritt, hvorpå hun kom tilbake:

«Tør jeg kanskje be om Deres kort.»

Angsten slo igjen sin klo i Constance, men hun følte sig på en måte under pikens kommando.

«Jeg har intet,» stammet hun, «—si at en dame — mitt navn er fru Ring.»

En dempet hvisken av stemmer nådde ut til henne, hun hørte tydelig: «Jo, det ser ut til å være viktig —» derpå skritt, som fjernet sig, så de samme skritt som nærmet sig, så en kort beskjed, hvorpå piken kom tilbake og sa: «Værsgo.» —

Straks efter stod hun inne ved døren i et lite værelse, fullpakket av bøker i store reoler, med småmønstret gulvteppe og en mengde falmede kanvasbroderier rundt omkring på stoler, puter, skamler og pipebrett. Oppe ved vinduet til venstre stod et skrivebord dekket av aviser, papirer og annet. Stuen var full av tobakksrøk, og i ovnen brente det med en sterk, durende lyd.

Constance så det alt sammen som gjennem en tåke. Pastorens stemme nådde hennes ører fra en umåtelig avstand.

«Værsgo frue, behag å ta plass —» sa den vennlige gamle herre og satte en stol til rette foran gyngestolen, hvorfra han hadde reist sig.

Straks efter hørte Constance med forundring noen si: «Jeg ber om undskyldning, fordi jeg uleiliger Dem, det er ikke Deres kontortid» — hun kunde ikke begripe at det var henne selv som hadde talt.

«Å, jeg ber, frue, jeg ber, — jeg er med glede til tjeneste, men det er så mange som søker mig i alle slags ærender, — det er nødvendig å begrense sig. — En skal jo også ha tid til sine prekener —»

Constance beveget sig urolig på stolen uten å svare, og pastoren la merke til at hun så så besynderlig ut.

«Har De noe spesielt på hjerte, frue,» sa han deltagende, «er det noe jeg kan hjelpe eller veilede Dem med?»

Hans hjertelige tone virket godt på Constance, hun holdt et øieblikk lommetørklæet for øinene for å samle Sig, og sa så fast:

«Jeg er kommet for å si Dem at jeg vil skilles fra min mann.»

Pastoren gjorde en bevegelse som efter et støt.

«Å nei da, frue, si ikke det — jeg vilde ikke høre det for meget godt,» sa han nesten bedende.

«Jo, det er min faste og urokkelige vilje» — hun så ham like i ansiktet. — «Vil De være så god å si mig, hvorledes jeg skal bære mig ad —»

«Først må jeg høre hvilke grunner De har, og dernest er det min plikt som sjelesørger og medmenneske, selvfølgelig også i medfør av min stilling som kirkelig embedsmann, å formane Dem til å avstå fra Deres forehavende.»

«Men det vil være aldeles fruktesløst, hr. pastor, ingen menneskelig makt kan få mig fra det,» sa Constance rolig.

«Men hvad mennesker ikke formår, det kan dog måskje han som er jordens og himmelens herre. — Ikke sant, frue, De ønsker ikke å stå ham imot —»

«Jeg ønsker å skilles fra min mann,» vedblev hun heftigere, «<— hvem og hvad der enn setter sig imot det.» Hun snurret muffen rundt mellem hendene og mistet den derved på gulvet.

«Husk at det står skrevet —» begynte han.

«Det er mig like meget hvad det står skrevet,» avbrøt hun ham og trakk pannen i folder lik en som vil til å storgråte.

«Det mener De ikke, frue —» formante pastoren.

«Og dessuten, skilsmisse strider ikke imot Guds bud,» vedblev hun og grep nervøst om de eketres armstykker på stolen hun satt 1.

«Jo, frue,» avbrøt han henne med mild stemme. «Eller hvorledes vil De kunne slippe fra et ord som dette: hvad Gud har sammenføiet, skal menneskene ikke adskille.»

«Men De vil da vel ikke si at det er Gud som sammenføier alle ektefolk,» ropte Constance.

«De er smittet av tidens vantro, frue! Guds veier er ikke våre veier. Ekteskapet er av Gud; når Herrens tjener foran Guds alter uttaler innstiftelsesordene over brudeparet, så er det Herrens eget bindende ord som har lydt. Ektefolkenes uverdighet borttar ikke et fnugg av institusjonens hellighet, likesom nadverdens sakramente like fullt er Kristi legeme og blod, om det enn nytes av de mest ubotferdige.»

«Det er for hjertets hårdhets skyld, husk hvad Moses sa til jødene.»

«Moses og jødene kommer ikke oss ved,» avbrøt hun.

«Atter et tegn på vantro. — Så lenge Herrens menighet eksisterer i verden, så lenge vil Mose lov komme oss ved. — Men om De ikke vil bøie Dem for Moses, vil De kanskje la Frelserens ord få innpass i Deres hjerte. Hør hvad han sier om ektefolk.» Han grep testamentet, som lå opslått på bordet, bladet litt i det og gav sig til å lese Matteus 19. kap. 5. til 10. vers.

Constance hadde møie med å beherske sig så vidt at hun kunde sitte stille mens han leste. Det brente i hennes tinninger og suste for hennes ører. Dette utenomgående snakk harmet henne. Hun visste i sin innerste sjel at det hun vilde var rett, det var heller ikke for å spørre derom hun var kommet. Å forsøke på å stanse henne var en lumpen handling, det var å gjøre sig meddelaktig 1 svineriet hun var flyktet fra.

«Der står det jo nettop at skilsmisse er tillatt,» sa hun, da presten la boken bort; hennes øine gnistret, og stemmen brast av sinnsbevegelse.

«Ja, for hors skyld, men også ene derfor,» svarte han med en apostolisk håndbevegelse.

«Det er også nettop derfor jeg vil skilles —,» sa hun.

Pastor Huhn bøide sig forover med et plutselig kast av hodet.

«Hvad sier De! Arme, arme frue, — skulde det være mulig, skulde det virkelig være mulig —»

Den dype medlidenhet i hans tone nådde helt inn til den streng i Constances hjerte, som ikke kunde røres ved, uten at den gav gjenlyd. Med en hurtig bevegelse slo hun hendene for ansiktet og hulket sårt.

«Stakkars frue, gråt De bare, gråt ut, riktig ut, det letter det sorgbetyngede sinn. — Å tenke sig at slikt skal foregå i Herrens menighet. — Akk ja, menneskenes synder er blitt såre store iblandt oss.»

«Men er De nu også viss på at De ikke dømmer på en blott og bar mistanke?» spurte han, da Constance igjen var blitt rolig.

«Ja, for det er en forferdelig anklage, De reiser imot Deres mann, frue,» skyndte han sig å tilføle, da han så hennes utålmodige hoderysten.

«Om han også kan ha skinnet sterkt imot sig,» vedblev han, «det kan være feil. Kvinner er tilbøielige til skinnsyke, og skinnsyke er det samme som å være slagen med

blindhet.»» — Pastorens tone lød med ett opirret, som om han satt og forsvarte sig. «Vår tjenestepike venter et barn som er, ja, — som er

hans —» avbrøt hun ham.

Det gav et sett i ham; han stirret et øieblikk på henne med målløs forskrekkelse.

«Langmodighets Gud, hvad må du ikke se på,» han sukket og foldet hendene. «— Hvad må ditt faderhjerte ikke lide! — Og De er viss på,» vendte han sig til Constance, «at det ingen feiltagelse er mulig?»

«Hun har selv sagt mig det —» var svaret.

«Du store tid for en fordervelse —» mumlet presten og beveget fingrene som om han toet sine hender.

«Det er da visst ikke så ualmindelig, efter hvad jeg har hørt,» sa Constance og så frem for sig med et tomt blikk.

«Nei, nei, frue — slik må De ikke tale, det røber en sedelig depravasjon i tankegangen, som i sin innerste grunn er ukristelig.»

«Men når det nu er sant! At det forholder sig slik er da vel mer ukristelig enn å vite og si det.»

«Men man må ikke miste troen på det gode, frue. Bevar ditt hjerte frem for alt det, der bevares — står det skrevet.»

Pastor Huhn falt i tanker. Constance satt stille og ventet på at han skulde tale.

«Dette er en svær tuktelse, frue,» begynte han efter en stunds forløp; hans stemme var mild og formanende, «nu gjelder det at De lar den bli til Deres sjels evige beste.»

Hun flyttet sig urolig på stolen.

«Ja, det er hårdt for kjøtt og blod, det, Gud forlanger av oss —» vedblev han, «men det er dog det eneste som kan skaffe fred i våre sjeler —»

Constance tidde fremdeles; presten betraktet henne opmerksomt.

«Værer barmhjertige, likesom eders Fader i himmelen er barmhjertig.»

«De mener jeg skal tilgi ham,» ropte hun, og hennes holdning blev plutselig utfordrende.

«Ja, frue, så stor grunn De enn kan ha, — De bør ikke bryte Deres ekteskap —»

«Det er ikke mig som bryter, — det har han besørget !»

«En kristen kvinne forlater aldri sin mann. — De vil nok ha den kolde rettferdighet på Deres side, men ikke den kjærlighet som tilgir alt, tåler alt, tror alt, håper alt. — Tro mig, det er salig å tilgi» —

«Det er foraktelig, oprørende, umoralsk,» utbrøt hun, dirrende av harme.

«Tenk om Vårherre vilde svare oss således, når vi kom og bad om nåde,» sa pastor Huhn med et stille smil og i en tone som om han nu hadde funnet det rette ord. «Tenk, om han i vår siste stund, når vi ropte til ham om tilgivelse for et helt livs synd, vilde gjøre med oss efter fortjeneste —»

«Men de to forhold kan jo slett ikke sammenlignes,» sa Constance i en heftig tone. «<— For det første er det jo intet ekteskap mellem Gud og mennesker, og for det annet er det jo ham selv som har skapt oss som vi er.»

«De forferder mig, frue — De spotter Gud i Deres syndige tale.» Det lød strengt.

«Spotter man Gud ved å si det som er sant?» spurte hun og reiste sig.

«Vantroens ånd taler ut av Dem,» han ristet motfallent på hodet, «på Dem vil mine formaninger visstnok være spilt — Dem kan bare Gud hjelpe. — Jeg har gjort det som er min plikt og forholdt Dem å vise kristelig mildhet og overbærenhet, — når De ikke vil la Dem lede av skriftens ord, så har jeg ikke mer å si.»

«Men si mig, hr. pastor,» sa Constance med dypere stemme, «hvis det nu var en mann, hvis hustru stod i begrep med å føde et barn, som f. eks. hans kontorbud var far til, vilde De så også komme med dette: Ingen kristen mann forlater sin hustru?» Hun så på ham med et nesten fiendtlig blikk.

«Her er forholdet forskjellig. — Når en kvinne faller på dette område, røber det en så stor fornedrelse, en så dyp moralsk fordervelse at hennes nærværelse i hjemmet må ansees for besmittende.»

«Ja, man er nu så vant til å høre det, men jeg tror ikke lenger på dette med denne store forskjell,» sa Constance trossig.

Pastor Huhn slo ut med hånden og så ut som om han ventet hun vilde gå.

«Vil De så si mig, hvad jeg har å gjøre?» spurte hun og tok sin muffe.

«De behøver bare å skrive en ansøkning eller få en til å gjøre det for Dem, og sende mig den, så skal jeg påtegne at det lovbefalte meglingsforsøk har vært fruktesløst, og så — — ja, jeg skal med fornøielse ekspedere den videre for Dem.»

Hun takket og sa farvel.

«Vårherre være hos Dem og gjøre Dem saktmodig og ydmyk av hjertet, så at hans vilje må fullbyrdes,» sa presten med bekymret mine.

«God natt, frue!»

Han fulgte henne ut og lukket entrédøren efter henne.

Kapittel XII

Da Constance kom ned på gaten stod hun et øieblikk stille og tenkte sig om. Så gikk hun hurtig den motsatte retning av hvor hennes hjem lå. Da hun nådde Incognitogaten, gikk hun inn i et stort hus med spisse små tårnbygg og ringte på i den leiligheten hvor fru Wleugel bodde.

Jo, tanten var hjemme; hun satt inne og drakk te, svarte piken som lukket op.

Constance gikk gjennem den rummelige, trefags dagligstue med de store, gammeldagse møbler, som hun kjente så vel fra gamle dager. Der borte ved pianoet satt hun, den gang tanten leverte henne frierbrevet, og her, med hånden på ryggen av sovestolen, stod hun første gang han kom som forlovet. — — Huttitu, hvor hun ristet ved disse minner.

Det brente en liten, med lyserødt papir tilsløret lampe borte i hjørnet foran den halvrunde hjørnesofa; den store, hvite porselensovn sendte en mild varme ut over værelset, og det duftet av potteblomster. Døren til spisestuen stod på klem og inn gjennem sprekken et stykke bortover gulvteppet fløt et sterkt, gulaktig lys, som møttes med det dempede, røde lampeskinn.

Idet Constance trådte over terskelen til spisestuen, hadde tanten reist sig fra sitt ferdige måltid. Hennes hår var på det siste blitt ganske hvitt; hun bar en kappe med pipede strimler, og utenpå kjolen hadde hun en stor, rundskåren fløielsmodest, som endte i to lange spisser, foran besatt med slikefrynser. Ondet i foten hadde forverret sig så at hun denne vinter hadde begynt å bruke stokk.

«Nei, men Constance, er det dig som er ute og går så sent, nu har jeg nettop drukket te, skal jeg lage dig en kopp,» spurte hun.

«Nei takk, tante, slett ikke det, — jeg vil tale med dig.»

Fru Wleiigel så stussende på henne, — det var noe i stemmen som foruroliget henne.

«Det er da ikke tilstøtt dig noe?» spurte hun.

«Jo, tante, kom inn så skal du høre.» Og så begynte Constance å fortelle, mens hun i hast avførte sig sitt overtøi, og endte med å si:

«Og nu er jeg kommet for å bli hos dig, tante, til det er ordnet.»

Tanten hadde hørt på henne i taushet; hennes øielokk var senket, og det var kommet en stram trekning i munnvikene.

«Og hvad vil du så gjøre, Constance?» spurte hun og så alvorlig på henne.

«Reise hjem,» svarte Constance og brast ut i en lidenskapelig hulken.

«Det vil dine foreldre aldri tillate,» fru Wleiigel ristet tungsindig på hodet. «En skal gjøre det som er rett.»

«Når de hører hvordan Ring har vært! Nei, tante, så slett tror jeg ikke om dem.»

«Stakkars kjære Constance min — Gud skal vite, jeg føler for dig,» det vibrerte sterkt om den gamle dames tynne leber, «det går mig således til hjertet, at — å Gud, å Gud — det er grenseløst, hvad vi kvinner må tåle, men aldri hadde jeg trodd at det skulde gå dig — —»

Stemmen tapte sig i en tynn pipen, og hun för med hånden over øinene.

«Du må tro, jeg vet, hvad det er,» vedblev hun litt efter, «ja, for slik gikk det mig også.»

«Var din mann også slik?» ropte Constance og styrtet på kne foran henne.

Fru Wleiigel tok hennes hode mellem hendene og kysset henne på håret.

«Akk ja, Constance, og ikke bare han. Vi tror alltid at vi er undtagelser, men det er så langt fra. — Det er så vanskelig med mennene; gifter de sig, mens de er unge, så har de ikke rast fra sig, og venter de til de er eldre, så er deres vaner blitt dem for sterke.

«Men tante, tante,» ropte Constance, «hvorfor sa du ingenting om dette før? Hvorfor vilde du da så gjerne få mig gift?»

«Constance min, når du blir så gammel som jeg, vil du forstå allting bedre, — en får gjøre det som er rett! — Verden er innrettet på at kvinnene skal være gift; ulykkelige blir de, det vil si til en tid; men et ugift fruentimmer, — ja, hennes lodd er enda langt sørgeligere. — Av to onder får en velge det minste —»

«Da vet jeg allikevel, hvad jeg vilde valgt, hvis jeg hadde visst beskjed,» utbrøt Constance med bitterhet og reiste sig.

«Den som har skoen på, vet hvor den trykker,» sa tanten og vugget sakte frem og tilbake med overkroppen. — «Tro mig, Constance, var du blitt peppermø, så vilde din ugifte tilstand ha forekommet dig å være den viktigste hindring for å nå lykken i livet.»

«Ja, ja, tante, la oss ikke disputere om dette nu, det fører så ikke til noe,» sa Constance.

Hun kunde ikke være stille, men beveget sig urolig omkring.

«Og du har vært hos presten, sier du? Akk Gud, akk Gud, hos presten. — Og Ring, hvad sier Ring?»

Så fikk hun vite at Constance ikke hadde talt med ham, og at han var uvitende om hvad hun hadde besluttet.

«Constance, du må betenke dig, du må betenke dig vel, før du bestemmer dig i denne sak.» Hun hevet hånden som til advarsel.

«Det er ingenting å betenke, — kan du ikke forstå det, tante,» det kom utålmodig klynkende. «Begynn nu ikke å pine mig, hører du, — jeg kan ikke tåle det!»

«Ja, men søte Constance — du må være fornuftig. — Av alle ulykker er en skilsmisse den verste — du må da høre hvad Ring —»

«Hvis du vil ha mig til å vende tilbake til ham, så sier jeg at det nytter dig ikke,» avbrøt Constance henne, «jeg gjør det ikke, jeg gjør det ikke.» Hun stod og småtrippet med begge føtter, som om hun gav sig i farten til et løp.

«Du skal ta dig tid, Constance, — ikke handle nu. — Den første smerte er så overveldende. — En skal gjøre det som er rett —»

«Nei, tante, det er ikke smerte, det er vemmelse, avsky — avsky og forakt. — Jeg tåler ikke å se ham, — jeg blir gal bare ved tanken —». Hun vred hendene, som om hun var ute av sig selv.

«Ja, ja, jeg vet det nok,» tanten slo ut med hånden, «men det gir sig. Når det er gått noen tid, vil du ha det bedre. Det nytter ikke å gjøre oprør, Constance! Hvad kunde det hjelpe å sitte der som fraskilt med all skandalen og sorgen på sig, rynket på nesen til av alle og enhver. Reise hjem, sier du! — Var din mor her, hun vilde tigge og trygle dig om å vende tilbake — du kunde ikke volde dine foreldre en større sorg, Constance, — du kan tro, det er sant hvad jeg sier.»

Constance kastet sig på kne i en lenestol med ansiktet i hendene og våndet sig høit.

Tanten humpet bort til henne og tysset på henne.

«Nu skal du pent gå hjem, Constance, vær nu snild pike. — Jeg skal følge dig. — Vi tar en vogn, så skal jeg tale med Ring, han skal ikke få røre ved dig. — Du skal

få det, som du vil — komme her hver dag. — Nu lenges snart dagene, før vi vet ord av det, har vi sommeren, så reiser du til Molde — det skal være, som om Ring ikke

eksisterer, inntil du er kommet over det, kom nu, Constance —»

Constance løftet hodet og så på henne. Ansiktet var smertelig fortrukket, øinene hadde et fortvilet uttrykk. Munnen var presset sammen i forbitrelse. Med en energisk bevegelse kastet hun overkroppen bakover og sa med stille kraft: «Hvis du jager mig fra dig i aften, tante, så går jeg like bort og dreper mig — nu kan du gjøre hvad du vil.»

Tanten för forferdet et skritt tilbake; hun forstod at her nyttet det ikke å overtale.

«Du kan begripe at jeg mer enn gjerne huser dig, Constance min,» sa hun med gråtende stemme. «Jeg bare streber efter å gjøre det rette, jeg. — Når du er så desperat tilsinns, så får du bli i Guds navn, — ja, i Guds navn.»

Constance lot ansiktet falle tilbake på sine hender, som hvilte på stolryggen.

Fru Wleigel humpet bort til skrivebordet og skrev med blyant de ord til Ring:

«Constance er her og kommer ikke hjem i natt. Hun er aldeles fortvilet og vil absolutt ha skilsmisse.»

Så sendte hun piken avsted med brevet.

Derpå gikk hun bort til Constance og fikk henne med blide ord og kjærtegn til å sette sig i sofaen.

«Se så, — her en skammel til føttene, — ta den puten i nakken og legg teppet over knærne, se så — nu sitter du godt.»

Constance satt tilbakelenet med hengende armer og lukkede øine; ansiktet var innsvunnet, og omkring munnen lå det et trekk av usigelig gremmelse.

«Nu skal jeg trekke en god kopp te til dig,» småpludret fru Wleiigel, «og så skal jeg stelle i stand for natten, du skal få ligge inne hos mig på sovesofaen, hvad tror du om det, Constance?»

Hun nikket.

«Akk ja, akk ja, en får gjøre det som er rett,» mumlet den gamle dame, mens hun trippet ut av stuen med små, geskjeftige skritt.

Kapittel XIII

Efter optrinet i dagligstuen hadde Alette ligget nesegrus på sengen og grått til hun ikke orket mer.

Hun tenkte på moren, hvad hun vilde si, når hun nu fikk henne hjem — hun, som var gangkone i så mange pene hus, og nu skulde ha den skammen. — Ikke for det, hun hadde ikke vært bedre i sin ungdom, — Alette var selv en fin manns datter, men det var nu så lenge siden. Og broren, når han fikk fatt i henne, vilde han sikkerlig skamslå henne, og hun hadde ikke likere fortjent. Og så var det Hans Olai — —. Hver gang eiermannen til det navn kom frem for henne, blev gråten til skrik, som hun stagget ved å bite i sengeteppet. Hans Olai, Hans Olai, som var ventendes med Briggen «Haabet». Når han så henne, gikk han visst fra forstanden, den pene, troverdige gutten — — Å, om hun kunde søkke sig ned i det sorteste dike. — Til sist stilnet gråten av, det kjentes, som om det ikke var flere tårer tilbake, som var hun helt og holdent tørket ut.

Hun reiste sig, hektet kjolen til i brystet, knyttet et rent forklæ på og begynte å stelle til aftens.

Da hun var ferdig, hørte hun Ring komme. Det gikk et rykk igjennem henne; hun grep den lille håndlampe og flyktet inn i kammeret, hvor hun mekanisk gav sig til å glatte på sengeteppet.

— Litt efter åpnet Ring kjøkkendøren og spurte, om hun visste hvor fruen var gått hen.

Alette stakk hodet ut gjennem døråpningen og svarte at det visste hun ikke, hvorefter hun trakk sig tilbake.

Ring trådte inn, lukket kjøkkendøren efter sig og stillet sig op i døren til pikeværelset.

Hun stod op og ned ved siden av kommoden; med den ene hånd hadde hun grepet om dens spisse hjørne; håret var forpjusket, ansiktet opsvulmet, lebene bleke og sammenknepet; av og til hevedes brystet av en krampaktig hikke.

Hennes jammerfulle utseende berørte Ring ubehagelig; noe som en nagende selvbebreidelse kom op i ham.

«Hvorledes er det du ser ut, menneskebarn?» sa han og søkte å slå an en spøkende tone.

Alette flyttet ikke øinene fra den firkant i veggtapetet, som hun stirret på, hun åpnet lebene så lite at det var merkelig ordene kunde høres, og allikevel kom det tydelig, da hun sa:

«Som jeg har gjort gjerningen, tenker jeg —»

«Men dette går pinedød ikke. — Du får komme dig vekk, Alette, før det er for sent. — Svært, så det viser sig på dig alt.»

«Ja, den beskjed fikk jeg også av fruen,» svarte Alette uten å røre sig.

«Fruen! Har fruen talt med dig?» spurte Ring med åpen munn og stirrende øine.

«Ja.»

«Hvad tid?»

«Nu for en stund siden.»

Ring blev blek om nesen.

«Har det vært noen?»

«Ja, fru Hansen var her.»

«Så for satan! det fordømte fruentimmerprek! Du lot dig vel ikke merke?»

«Merke? — De sier jo selv at det er synlig nok.»

«Spurte hun om, hvem du hadde hatt med å gjøre?»

Hans holdning var så truende at Alette under andre omstendigheter vilde vært redd.

«Det trengtes vel ikke, hun kom jo over oss den gang —>»

«Og du vedgikk det, du angav mig!» Hans ansikt var kritthvitt og øinene opspilte; hans arm var løftet imot henne, og knærne skalv så sterkt at han vaklet.

«Det skulde vel hjulpet å nekte,» sa hun tonløst.

«Din utspekulerte, ondskapsfulle tøs!» hvisket han gjennem de sammenbitte tenner. «Se mig til den hevngjerrige tasken — men du skal få vite, hvad det betyr å bringe en mann i ulykke.» Hans knyttede neve ramte henne over nakken; hun stupte forover og traff med ansiktet mot bordkanten; med begge hender grep hun om bordbenet, men hadde slik fart at både hun og bordet för et stykke bort over gulvet, før hun blev sittende på huk.

Blodet rant ut av hennes nese; med besvær reiste hun sig og tørket sig om munnen med forklæsnippen.

«Ja, værsgo, slå bare, drep mig på stedet, om De vil. — Siden De har gjort det ene, kan De også gjøre det andre.»

Hans raseri var plutselig som blåst bort.

«Ja, du vet ikke, hvad du har gjort, Alette,» sa han med helt forandret stemme og gikk fra henne.

Han var aldeles ute av sig selv og følte en forferdelse, som tok kraften fra ham.

Inne i dagligstuen sank han om på en stol; hendene gled ned på knærne, og overkroppen lutet så sterkt forover at hodet hang helt nede mellem benene. Han blev grepet av svimmelhet; det var som om alt innvendig fra isse til fot var tømt ut, og han satt igjen med en ganske hul kropp.

Ffter en stunds forløp reiste han sig, gikk inn til buffeten og skjenket sig et veldig glass konjakk, som han tømte i ett drag. Det styrket ham og gav ham tilbake hans sansers bruk. Det vilde bli et svært spetakkel. Constance vilde skilles, han forutså at både prest og slekt vilde bli blandet inn i dette. — Det vilde bli fanden til sjau med folkesnakk og scener og allslags djevelskap, det vilde ikke gå så lett å snakke henne til fornuft denne gang.

Hvorledes skulde han møte henne, når hun nu kom, — han blev så ille ved tanken at han rev sig 1 håret.

Han kunde ikke sitte stille, reiste og satte sig i ett vekk, slentret rastløs omkring og mumlet halvhøit avbrutte setninger: «Ja, ja, — du store tid, — nok utav det — Constance har nu selv skyld — Constance, — å, den elskede, deilige Constance!»

Han begynte å gråte og pusset snøftende sin nese. Hadde hun bare villet — å, å, — for et liv! — — Men herefter skulde han være henne tro, — og han skulde ydmyke sig, tigge, trygle, anrope, ja, han skulde nok formilde henne, hun måtte være en sten, om hun ikke blev rørt, og noen sten var hun ikke — nei, noen sten var hun ikke —. Stemmen gikk op i den fineste fistel. — Han gråt igjen — det lettet.

o

Plutselig begynte han å spørre sig selv om, hvor hun

kunde være — klokken var jo mange —. Hun skulde nu vel aldri? — Nei, var det likt, — han slo ut med begge hender. — — Hun skulde nu vel aldri — nei, nei — nei — han stampet i gulvet — hun skulde — — — han skalv fra

o

isse til fot. — Han vilde be — å, så inderlig —, han foldet hendene, nei, ikke stående, — han vilde knele.

Han lå ennu på kne, da det ringte.

Vaklende gikk han ut og lukket op; det var seddelen fra fru Wleiigel.

Han var i Incognitogaten før piken. Fru Wleigel kom selv og åpnet for ham.

«God aften,» stammet han og trådte fryktsomt over terskelen.

Midt i sin bedrøvelse følte fru Wleiigel et visst velbehag ved å være kommet til å spille en så viktig rolle i dette sørgelige drama. Hun ristet på hodet og beveget hånden op og ned for å uttrykke, hvor forferdelig alvorlig hun fant saken.

«Ja, De må nok se bekymret ut,» sa Ring med skrekk og uro i stemme og miner, «det er en tung tilskikkelse.»

«Ja, Gud hjelpe og trøste mig for henne der inne,» sukket fru Wleigel.

Lyden av de siste ord blev kvalt av hennes sinnsbevegelse. Hun svøpte snippen av lommetørklæet om pekefingeren og tørket langsomt først det ene øie og så det andre.

«Gud være lovet at hun har tydd til Dem,» sa Ring. «Det var det eneste riktige. Å, tante Wleugel, De kan tro, jeg er i en tilstand —» han holdt hånden for øinene og søkte å samle sig.

«Ja, men Ring, hvor kunde De nu bære Dem således ad —< sa den gamle dame klynkende.

«Tal ikke om det,» han løftet avvergende hånden, «jeg tror, jeg mister min forstand.»

Han vendte sig mot veggen og gråt.

«Uff, nei da,» hysset fru Wleigel, «det er så vondt å se en mann således — De må ikke gråte, Ring.»

«Kunde jeg så sant gråte sjelen ut av mig med det samme, — Gud skal vite, jeg gjerne gav mitt liv for å ta sorgen fra Constance,» sa han snøftende.

«En tenker for lite over det i forveien, Ring, bakefter er det for sent,» sukket fru Wleugel.

«Ja, det er feilen med oss mennesker,» sa Ring og pusset nesen, «men så får en også lide for det.»

«Ja, og de andre, som en drar i ulykke — det er nu det verste, Ring.»

Ring gjorde en bevegelse med hodet, som om han var altfor overveldet til å kunne svare. — «Får jeg ikke tale med Constance?» spurte han.

«Bare det ikke angriper henne for meget — hun er så ophisset, jeg kan nesten si utilregnelig.»

«Og hun sier hun vil skilles?»

«Hun vil ikke høre tale om annet; i aften nytter det ikke, Ring.»

«Å, men la mig få se henne, bare et øieblikk, jeg skal gå straks, hvis jeg merker det er henne imot — — Bare et eneste minutt,» bad han.

«Jeg skal spørre henne.»

«Nei, gjør ikke det, tante Wleiigel, så sier hun nei,» sa

Ring og holdt henne tilbake. «La mig gå inn uten videre, — jeg skal være så stille og forsiktig, hvor er hun henne?»

«Der,» hun pekte på døren til dagligstuen.

Ring la hatten på entrébordet, åpnet døren uten støi og gikk varsomt over terskelen.

Constance satt ennu i samme stilling på sofaen. Til tantens bønner om å drikke den te hun bragte henne, hadde hun bare ristet på hodet.

Hun følte sig så matt at hun syntes det var umulig å løfte hodet op. Inne i hjernen var det så underlig tungt og stillestående, og uavladelig kjentes det som om det rislet fine strømmer av koldt vann fra issen ned til nakken.

Hun satt i en døs med lukkede øine, det var så godt ikke å kunne tenke — — — Men hvad kunde det være for noe varmt og fuktig som blev trykket op og ned på hennes hånd, og så forekom det henne at noen hvisket: «Constance —»

Det blev så tungt på hennes kne, hvad var det dog — — — Langsomt slet hun øinene op der lå en stor lysebrun klump som rørte sig, med en blank, hvit runding på midten og noe bredt sort nedenfor det igjen, like ned på gulvet, og så kom det en snøftende lyd —

Det var først da klumpen løftedes, og et par anløpne, rødgråtte øine hevedes imot henne at hun helt kom til sig selv.

Med et skrik, som var hun bitt av en slange, för hun op av sofaen, styrtet først som i villelse om i stuen, fikk så øie på en dør, pilte ut av den, videre avsted, gjennem den neste, kom inn i et mørkt værelse, og tørnet så mot noe spisst. Slaget var så heftig at hun tapte bevisstheten og falt nesegrus over ende på gulvet. Ring og tanten kom springende til. Fru Wleiigel gikk rent vill, før hun endelig fikk tendt lys.

De knelte begge ned ved siden av Constance. Pannen var opsvulmet i en stor bule, ellers var det intet å se. Hun syntes ganske livløs; når de løftet hennes hender, falt de tungt tilbake igjen.

«Spring efter læge, Ring, vær snar, for Guds skyld,» sa tanten.

Ring avsted.

I forening med piken, som imidlertid var kommet til stede, anstrengte fru Wleiigel sig for å få Constance til å våkne. De stenket henne med vann i ansiktet, helte Eau de Cologne over hodet, stakk en pute inn under nakken og fikk knappet op kjolen og korsettet.

Da doktoren kom, hadde hun gitt det første livstegn fra sig; han fikk henne satt over ende i en lenestol, og snart var hun kommet ganske til live igjen.

Da hun åpnet øinene, så hun Ring stå bøiet over sig; med en jamrende lyd kastet hun sig inn til tantens bryst og gjorde en avvergende håndbevegelse.

«Gå inn i dagligstuen, Ring,» hvisket tanten.

Doktoren ventet, mens Constance blev bragt til sengs. Da han hadde undersøkt henne, erklærte han at en akutt sykdom var ved å bryte ut, han kunde ikke si hvilken. Han skrev en resept, gav noen instrukser for natten, trykket Ring og fru Wleigel i hånden og lovet å komme tidlig igjen neste morgen.

Fru Wleiigel gjorde forberedelser til å våke over Constance, som lå stille med lukkede øine. Hennes åndedrag var kort og uregelmessig. Ved lyset gjennem den grønne lampeskjerm så hun dødningeaktig hvit ut; over pannen lå det et vått klæde. Av og til för hun sammen som i angst og så sig om med forstyrrede blikk, men blev straks rolig, når tanten forsikret at hun var hos henne, og at det ikke var tale om at hun skulde hjem.

Men inne i dagligstuen gikk Ring op og ned på gulvet med hodet dypt nede på brystet. Med mellemrum knelte han i en lenestol, la ansiktet på hendene og gråt. Så stod han op og satte sig i marsj igjen. Av og til stanset han, foldet hendene og løftet dem som i brennende bønn. Så slo han ut med armene og utbrøt med lidenskap: «Hun skal bli min igjen, å, hun skal, — hun skal — så sant hjelpe mig Gud, amen.»

Kapittel XIV

Det var hjernerystelse Constance var blitt rammet av. I over en uke lå hun i en søvnlignende døs, og når hun et øieblikk var våken, fantaserte hun om alt mulig og kjente hverken tanten eller diakonissen. Lægen erklærte dog allerede efter et par dagers forløp at han ikke trodde det var noen fare på ferde, og at sykdommen efier all sannsynlighet ikke vilde efterlate sig varig mén. Da så bevisstheten vendte tilbake, og forstyrrelsen i hjernen måtte ansees for å være hevet, gikk det langsomt med å komme til krefter. — Aldri så snart var hun imidlertid av doktoren erklært for å være frisk igjen, før det fra forskjellige sider blev satt skjulte drivhjul i bevegelse for å få henne til å opgi tanken på skilsmisse.

Når hun talte om det som forestod, blev det vist tilbake med den innvending at hun var for svak til å tenke på slikt. Hun måtte gi tål og vente til hun blev sterkere. Hun bodde jo hos tanten og blev aldri foruroliget av Rings besøk; det var jo foreløbig god nok skilsmisse det.

Det begynte å komme skrivelser fra moren, som av tanten var blitt underrettet om det som var foregått.

På det første brev svarte Constance tilbake at hun heller vilde brenne levende enn vedbli å være Rings hustru, og at hun helst vilde forskånes for å høre om den sønderknuselse og de eder og løfter, han pr. post sendte op til Molde.

Efterhånden begynte allikevel morens bønnlige ord å gjøre inntrykk på henne. Fru Blom bad henne så inderlig om at hun for Guds skyld måtte forskåne dem for den sorg et slikt brudd vilde volde. Hun sa like frem at det vilde legge dem i graven, eller iallfall være dem en daglig iærende gremmelse.

Snakket om at hun ikke måtte tro, hun var den eneste bedragne, fikk hun da også høre fra den kant. Noen dunkle hentydninger 1 et av brevene fikk Constance til å spørre sig selv, om hennes egen mor også var i flokk og følge med de forrådte hustruer. Så foreholdt moren henne også i skånsomme uttrykk at hun kanskje ikke hadde vært så god og kjærlig en ektefelle som hun burde, og at hun derfor selv ikke var uten skyld.

Hennes far hadde også skrevet inntrengende til henne; han hadde pekt på den mislige stilling en fraskilt hustru inntok i samfundet; verden var nu en gang således innrettet at den så skjevt til de kvinner som gikk utenfor det almindelige. Tonen i brevet var så kjærlig; han minnet henne om så mange småting fra hennes tidligste barndom, da hun hadde ridd på hans kne, og de hadde krøpet omkring på gulvet og lekt hund og katt. Til slutt hadde han forsikret henne om at hun var og alltid hadde vært hans hjertes eget, elskede barn, og at hun derfor måtte vite, han vilde henne det beste, det kjærligste til alle, alle tider.

Over dette brev satt Constance og gråt så lenge, til bokstavene viskedes ut av hennes tårer.

Pastor Huhn gjorde ofte små visitter hos fru Wleiigel. De første ganger gikk Constance ut av stuen når han kom; men da tanten en dag bad henne så meget om å la det være, gav hun efter og blev sittende. Han talte så stillferdig og småmorsomt om hverdagslige ting. Constance kunde ikke la være å synes om ham. En dag fikk han henne til å le av en anekdote han fortalte fra et middagsselskap om en dame, han hadde hatt til bords, og som hadde gitt ham de løierligste svar på alt han sa. Til sist spurte han hviskende sin sidemann, om hans borddame

ikke var riktig vel forvaret; så fikk han vite at hun var døv.

En dag han traff Constance alene, ledet han talen hen på hennes ekteskapelige forhold. Det kom så fint og hensynsfullt. Hun måtte ikke bli bange, ikke for alt i verden vilde han trenge inn på henne, bare si at en så dyp fortvilelse som den Ring hadde lagt for dagen de ganger han, Huhn, hadde søkt ham, hadde han ikke før støtt på under hele sin prestelige virksomhet. Her var noe annet enn bare sorgen over utsikten til å miste sin hustru; her var en sann og levende anger, en sjelenød og ruelse, som med psykologisk nødvendighet måtte virke et nytt liv. Han hadde ingen rett til å dadle henne, hvis hun stod fast på sitt forsett; ikke den aller fjerneste, men det vilde han si, at gikk hun tilbake, vilde han med glad ærbødighet ta hatten av for henne, for så gjorde hun en av disse gode gjerninger, hvis rekkevidde menneskeøine ikke kunde måle.

Undertiden talte de om religiøse emner; Huhn sa det interesserte ham å høre de mange smålige fornuftsinnvendinger, som den formørkede menneskeforstand nødvendigvis måtte reise mot det åpenbarede Guds ord, men som troen, Gud være lovet, seirrik kunde sette sin hæl på, så sant som at kvinnens sæd hadde knust slangens hode. En gang, da han stod og trykket hennes hånd til farvel, sa han at han jevnlig bad Gud gi henne troens lys, han kunde ikke annet, om enn hun smilte til det, og han hadde en forvissning i sitt hjerte om at han vilde bli bønnhørt. Da Constance tvilende ristet på hodet, vedblev han: «Jo, for ser De, frue, De er inen fornekter i den forstand at det kommer inn under synd mot den Helligånd, De er aleneste en ærlig tviler.»

En dag, da fru Marie satt der oppe, fortalte hun at Meier hadde vært hjemme på besøk og atter var vendt tilbake til sitt konservatorium.

«Han spurte efter dig, Constance, og bad mig hilse,» tilføiet hun.

«Blir det til noe med hans musikk, skal tro?» spurte fru Wleiigel.

«Han har sendt hjem noen romancer, som er blitt rost i bladene,» svarte Marie, «de blev sunget på konserten forleden. Den ene især er deilig — uhyre melankolsk.»

«Dem vilde jeg gjerne kjøpe,» sa Constance, «er de vanskelige?»

«Nei, du kan godt spille dem. — «Når ditt øie på mig lyser —,» sang hun, «nei, jeg kan ikke melodien utenat. De koster 1 krone, jeg har dem også. — Nu arbeider han nok på noe større.»

Constance blev vemodig stemt ved tanken på Meier. Hun mintes deres samtaler, hans spill og all den småmoro de hadde hatt sammen. Det gikk op for henne at hun egentlig hadde følt sig så vel i hans selskap. Uttrykket i hans øine, når de hadde hvilt på henne, stod med ett tydelig for henne, og så så hun hans bleke, bevegede ansikt den gang han sa farvel. Hun kjente sig skuffet over at han hadde vært i byen uten å se henne, og det syntes henne så fattig og trist at han nu var borte, og at hun kanskje aldri mer kom sammen med ham.

Hun vaktes ved lyden av et navn.

«Lorck, sier du —,>» sa tanten og skjøv brillene op i pannen; hun satt og broderte. «Ja, hvad synes du! — Noe så latterlig —» sa Marie.

«Hvis jeg ikke var viss på, Constance bare vilde le av det, hadde jeg slett ikke nevnt det.»

«Hvad var det med Lorck?» spurte Constance.

«Ja, vil du tenke dig til at man sier, det er for hans skyld, du skal skilles —. Jeg bare byr dig —».

«For hans skyld?» sa Constance og lot sitt arbeid synke.

«De har laget en hel historie,» fortalte Marie. «Han har i Gud vet hvor lang tid bestormet dig med sin kjærlighet. — Du har endelig latt dig beseire og sagt til Ring at du vil skilles fra ham for å gifte dig med Lorck. Derover er Ring blitt rasende — du er flyktet til tante Wleugel og er falt i en sykdom av forskrekkelse. — Du hører, de er ikke i forlegenhet med å finne på.»

«Det uforskammede pakk!» sa tanten og vrisset av vrede.

«Og nu går den arme Ring og strever for å skaffe rede penger til skiftet,» vedblev Marie. «Det er derfor han selger sine bankobligasjoner —»

«Selger han bankobligasjoner?» avbrøt fru Wleiigel.

«Han har solgt en for de svenske jerngrubers skyld,» svarte Marie. «Tenk dig til for Rikard å høre på dette vrøvl! — han, som vet beskjed.»

«Folk har det altså travelt med mig og mine affærer?» spurte Constance.

«Ja — du vet vel det skal mindre til enn som så. — Men du tar dig da vel ikke nær av det, Constance?» — Fru Marie så bekymret ut.

«Langt fra!» svarte Constance, «la dem bare snakke.»

«Å, men du er blitt så blek, Constance.» Fru Wleiigel humpet bort til henne på sin stokk. «Folkesnakk kan ingen fri sig for og aller minst en kone, som vil skilles — det må du belage dig på. — Det blir ikke spøk, kan du tro.»

«Og derfor ønsker jeg så, du vil la det fare, Constance —» sa Marie inntrengende. «Gud skal vite du har grunn nok, og Ring hadde sannelig vel fortjent det — —. Men det blir så fælt for dig. — Du blir så baktalt, så mistenkeliggjort — det er virkelig bare dig, jeg tenker på.»

«Ja, det er sant, hvad Marie sier,» sa fru Wleigel og pillet noen fine støvgrand av Constances kjoleerme. «En fraskilt kone er som en have uten rekkverk, alle, som vil, kan gå inn og tråkke ned. Om jeg har lest det eller hørt det, husker jeg ikke, men det er et sant ord, synes jeg.»

«Ja, og om de ikke tråkker ned, så står de og ser med medlidenhet på en, og det er heller ikke videre morsomt,» sa Marie.

EN EE EE

Constance dreide sig på stolen om mot vinduet; hun støttet kinnet i hånden og stirret ut gjennem ruten.

Fru Wleiigel gjorde tegn til Marie at hun ikke skulde si mer.

Kort efter reiste hun sig og sa farvel.

«Forresten, tante — han skal være blitt så forandret, sier de,» sa hun ute i entréen.

«Hvem — uff, Lorck mener du, tal ikke om ham,» svarte fru Wleiigel motvillig. «Tenke sig en sådan historie.»

«Men det kan han jo ikke gjøre for, tante. — Jeg traff ham forleden i et selskap, han spurte efter Constance med et så alvorlig og nydelig uttrykk. Det slo mig at det var kommet noe, ja noe helt annet over ham.»

Fru Wleiigel humpet inn igjen i stuen til sitt sybord ved midtvinduet. Constance satt ennu i samme stilling. Fru Wleiigel skottet til henne, gikk så bort og vilde ta henne om hodet, men Constance trakk sig bort, lot ansiktet falle ned i vindusposten på sine håndflater og hulket.

«Å nei, Constance. Constance min — hvad er det nu, barnet mitt?»

Constance løftet ansiktet såvidt op at hun kunde bevege lebene.

«Hvorfor kan dere ikke la mig i fred! — Aldri får jeg fred for dere —» kom det møisommelig gjennem gråten, hvorpå hun la ansiktet tilbake og hulket videre.

Tanten ristet tungsindig på hodet og gikk inn i spisestuen for å fore kanarifuglen.

Plutselig reiste Constance sig og grep et brev som var kommet fra Ring om morgenen; hun hadde bare lest et par setninger av det; nu rev hun det i stykker, kastet det på gulvet og trampet på det.

Hun hatet ham, hun ønsket ondt over ham, hun hadde lyst til å slå ham i hans frekke ansikt, denne usling, som våget å be henne om tilgivelse, å by henne sine løfter og troskapseder, våget å fantasere om, hvordan de skulde få det, hvis hun vilde bli — — uh, hun kunde ikke tenke tanken ut.

Og de andre, som bare gikk og overtalte henne til å vende tilbake, som var så villige til å utlevere henne; — de slappe, motbydelige mennesker, det var dem som var de verste! Ingen indignasjon, ingen vrede over hans adferd — —. Hvor kunde hun vente annet av en slik som han, når de alle holdt med ham — —

Var da virkelig verden en eneste stor sump, og måtte man være glad, hvis man bare kunde verge sig så vidt at man ikke gikk til bunns i mudderet? — —

Kapittel XV

Efter lægens råd var det blitt besluttet at Constance skulde til Modum. Tanten hadde fått henne overtalt til å opsette alt med skilsmissen til hjemkomsten fra badet. De var alt langt inne i mai, om en fjortendags tid skulde de avsted. I det siste hadde Constance rent hørt op med å hentyde til ået brennende spørsmål, og tanten begynte så smått å håpe på at hun vilde ende med å la sig Si.

En formiddag de satt sammen i dagligstuen med sine håndarbeider, blev det Constance påfallende at tanten måtte ha noe på hjerte. I Iløpet av en halv time hadde hun fire ganger skiftet plass og slept sitt store, hvite sytøi med sig rundt omkring i stuen. Hun kremtet og pusset nesen sin, tok brillene av og satte dem på visst for syvende gang, mens hun av og til mumlet: «Akk ja, akk ja, en får gjøre det som er rett.» —

Constance blev urolig. Hvad var det nu for en slags pinebenk hun skulde legges på igjen? Hun var til mote som en patient, som ser på at man gjør anstalter til å løse på forbindingen om et smertefullt sår. Omsider kunde hun ikke holde det ut lenger.

«Hvad er det du sitter og ruger over, tante?» sa hun og kastet sytøiet. «Er det nu noe galt igjen?»

«Nei, Constance, — men jeg er bange for, — ja Gud vet om det ikke vil angripe dig,» stammet fru Wleigel.

«Men så si det da, så si det da!» hun skrek op som et utålmodig barn.

«Herregud, du lar mig jo ikke komme til orde —,>» sa tanten med en forurettet mine. «Det vil vekke minner — lov mig nu at du vil ta det rolig, Constance —»

«Er det noe på Molde?» spurte Constance med åndeløs hast.

«Langt fra! Nei, men det er barnet, skjønner du

«Barnet,» gjentok hun.

«Ja det, du vet, Constance, det som skulde komme.»

Constance vendte sig mot vinduet med ryggen til tanten. Blodet var stormet op i hodet på henne.

«Hvad det?» sa hun med en lett dirring i stemmen.

«Det er dødt, og det er riktig en lykke, du —>

Constance rørte sig ikke.

«Det var jo det beste for det stakkars kre, — ja, for alle parter,» vedblev tanten. «— Akk ja, Vårherre gjør all ting vel til slutt.»

Constance foldet armene over brystet og stirret frem for sig.

«Og moren,» fortsatte tanten, mens hun humpet om i stuen og med sine fingerspisser slo støvet av de stoppede stolrygger, «hun er nu reist til Amerika — ja, tenk med en som vilde gifte sig med henne. — De har nok vært forlovet —, han var svært ute av det med det samme, tror jeg nok, men så sa han: Om hun er fallen, kan hun reise sig igjen, — det var moren, som fortalte det, hun er gangkone her, husker du — og det var nu virkelig pent og kristelig av ham. — Og nu Constance,» tilføiet hun med lavere stemme og stod plutselig stille tett ved henne, «nu synes jeg likesom at all ting er blitt anderledes, ja, nesten som om alt dette fæle bare har vært en

» drøm.» — Hun ruslet av igjen og gav sig til å ordne og flytte på en del småting som lå på sin plass i forveien.

«En skal gjøre det som er rett —,» blev hun ved, «og det kan aldri være rett å støte et menneske fra sig, som ligger angrende og bønnfallende for ens fot, især når det nu er en av ens aller nærmeste, ja som Alette og sjømannen f. eks. — En blir ikke lykkeligere, fordi en setter sitt igjennem. — Jeg har aldri fortalt dig hvordan det var med mig, men nu skal du høre —.» Fru Wleiigel stod og rettet på en antimakassar, som hun ikke kunde få til å sitte bent. «Jeg fikk såmenn separasjon, ja, det gjorde jeg, — jeg hadde en følelse av at jeg måtte forgå, hvis jeg ikke fikk satt det igjennem, men da det så var skjedd, hadde jeg ikke ro hverken natt eller dag — bare gråt og sørget —. Det hjalp ikke det ringeste at jeg var blitt skilt —. Jeg hadde tenkt at det skulde være som en lise eller svalelse i det, men det var så feil, som feil kan være her i verden, — det blev bare verre. — Jeg gikk og lengtet efter Wleiigel, for jeg hadde alltid syntes at jeg ikke kunde røre mig uten ham. Så — da det var gått en tre måneder, kunde jeg ikke holde det ut lenger; så skrev jeg til Wleiigel at jeg vilde tilgi ham, og en slik glede har jeg aldri sett. Han storgråt og bar mig ned i vognen, og da jeg så var kommet hjem, syntes jeg nesten det var den gladeste dag i mitt liv. — Det forstår sig, Wleiigel fikk tilbakefall —» hun holdt et øieblikk inne og tørket øinene. «Akk ja, stakkar, —

han var verst mot sig selv. — Men den gang måtte jeg riktig takke Gud på mine knær, fordi han hadde tatt begge de små hjem til sig, — for da var lille Conny også

død, og det var så nylig efter.» Stemmen blev borte i gråt. «— Akk ja, Constance min, der er sorger for oss alle, kan du tro. Så lenge vi er unge, skriker vi op og sier at vi kan ikke bære det, men så kommer Vårherre og viser oss at det er så mange som har det meget verre, og så forstår vi at tuktelsen lutrer oss, og hvis vi bare o

strever efter å gjøre det rette, så vender Gud all ting til det beste til slutt.» — De siste ord fikk hun bare med møie frem, hennes stille gråt var blitt til en hulken.

Stakkars tante, hun har sannelig også hatt sitt, tenkte Constance. — Men hvorfor de alltid skal si at det er Vårherre som sender det, som om han kan ha noe å gjøre med alt det vemmelige vesen —. Hun gikk bort til tanten, tok henne om halsen og kysset henne med inderlighet. Så forlot hun stuen og lukket sig inne på sitt værelse.

Men om aftenen i sengen spurte hun sig selv for første gang om hun kunde tenke sig muligheten av å vende tilbake til Ring.

Alt hvad i henne var, reiste sig til motstand ved tanken, men spørsmålet kom igjen og igjen, og hun endte med å gråte sig i søvn av sorg over at hun ennu ikke var nådd videre enn til å være i uvisshet om hvad de kunde få henne til.

Da dagen for avreisen var kommet, hadde Constance gitt efter for tantens inntrengende bønner og samtykket i å se Ring innen hun tok avsted, men ikke før med det samme de stod ferdige til å kjøre bort.

Det blev et stormende knefall med gråt og håndkyss. Constance gjorde sig fri — sa farvel og gikk.

Han fulgte efter ut i entréen og bad om lov til å skrive. — Han tigget så iherdig og forsikret at han ikke ventet svar. Til sist gav hun sig over og sa ja.

På Modum kom det et brev hver annen dag. Da dette hadde vart et par ukers tid, lot hun sig av tanten bevege til å skrive noen ord tilbake.

Rings henrykkelse i det neste brev var aldeles grenseløs. —

Opholdet ved badet syntes ikke å ha en heldig innflytelse på Constance. Lægen trøstet imidlertid tanten med at den gode virkning sikkert snart vilde innfinne sig.

Men Constance blev mager og følte sig stadig matt og kraftesløs. Hun led ofte av søvnløshet og var så nervøs at hun på de urimeligste foranledninger fikk tårer i øinene.

Fra Molde kom det jevnlig brev. I et av dem skrev moren til tanten, at Blom, efter å ha skrantet noen tid var blitt sengeliggende; lægen hadde kalt sykdommen for snikende nervefeber.

«Jeg tror det er sorgen over dette med Constance» — skrev hun —. «Kunde han få gode tidender fra henne, blev han nok frisk; men du må ikke overtale henne, hennes far vil ikke på noen måte at hun skal ta hensyn til ham.»

Dette brev leste Constance om aftenen kort før sengetid. Den natt falt hun først i søvn kl. fem om morgenen.

Hun lå og strevde med å inngi sig selv mot. Hvis hun nu gikk tilbake til sitt forrige hjem, vilde hun jo gjøre dem alle så glade, — hvorfor skulde hun så ikke gjøre det? — De var jo alle av den mening, — så måtte det vel være noen fornuft i det — —.

Og i grunnen, — det blev jo bare spørsmål om en tom form, for leve med ham i ekteskap var det ikke tale om, — så heller frivillig søke døden —. Og så kunde det jo være henne det samme hvor hun losjerte, — det var jo ingen ting som lokket eller drog henne noe annet sted hen —, og så Herre Gud — livet var visst ikke verdt all den kvalm, — og hun var dessuten så trett, så trett. — Hele verden var imot henne, så var det jo vanvittig ikke å overgi sig, — og som sagt, det gjaldt jo bare å innrette sig efter omstendighetene. —

Da de forlot badet, hadde Constance pr. korrespondanse lovet Ring å opgi tanken på skilsmisse og å vende tilbake til ham, men på den uttrykkelige, understrekede betingelse at hun ikke kom som hans hustru, men skulde ha lov til å leve som hans søster eller husholderske.

Ring var gått inn på dette med glede. Han hadde endog skrevet tilbake at det naturligvis falt av sig selv. Og det gjorde merkverdig nok intet skår i hans lykksalighet. Det viste at han måtte være blitt forandret —. Constance skulde nok få se at den fryktelige sjelekval han hadde gjennemstridt, ikke var gått sporløst hen over ham. Han tilsvor henne evig takknemlighet og hengivenhet og kalte henne sin frelsende engel.

Da Constance først hadde tatt beslutningen, følte hun hvile og lettelse ved det. Det var som om hun var løpt i havn efter å ha vært ute på en besværlig og farefull reise. Den ros og de takksigelser som tanten overøste henne med, og som brevene og foreldrene og Marie svømmet over av, virket som en dulmende røkelse. En slapp selvtilfredshet betok henne. Når hun tenkte på det offer hun hadde bragt, var hun både rørt og opbygget over sig selv.

Kapittel XVI

I begynnelsen gikk all ting godt. Ring var så blid som en lerke og så ydmyk som et tyende som er tatt til nåde av sitt herskap og gjør alt for å vinne den gunst og tillit tilbake som det ved et feiltrin har forspilt. På alle optenkelige måter søkte han å vise sin redebonhet til å være henne til pass. Han gjettet hennes minste ønsker, stakk skammelen inn under hennes føtter, Sørget for at avisen lå parat til de tider hun pleide å lese den, kjøpte bøker og blomster hjem med til henne og takket henne rørt da hun gav ham lov til å kysse hennes hånd til god natt.

Constance fant sig bedre til rette enn hun på forhånd hadde ventet. Når det gikk på denne måte, syntes hun nok hun kunde holde livet ut sammen med Ring.

Men efter hvert som Ring blev fortrolig med den nye tingenes tilstand, trengtes hans takknemlighet og glede over at Constance hadde opgitt skilsmissen, mere og mer i bakgrunnen. Det vilde nu også vært rent bort i natten handlet, — forlate sitt gode hjem og bryte med et velordnet liv for en sånn skitt histories skyld! — En snakket om å gjøre en flue til en elefant, men her var et godt eksempel. — Heldigvis var hun blitt stanset, og Ring gratulerte sig selv med den andel han hadde hatt i det.

Denne tanke gav ham større sikkerhet, og fikk den blanding av forlegenhet og ærbødighet som fra først av hadde preget hans adferd overfor Constance, til mere og mere å tape sig. Han blev mere lik sig selv fra gamle dager, og en aften han hadde drukket noe, kom han med spøkende hentydninger til at Constance burde flytte inn igjen fra gjesteværelset, — det var så uhyggelig for ham å ligge der alene på det store værelse, han var mørkredd — o.s.v.

Hun lot som om hun ikke forstod og fikk det hurtig slått bort.

Noen dager senere kom han tilbake til dette emne. Constance skammet sig på hans vegne og møtte hans ord med et så avvisende og harmfullt øiekast at han ikke fikk mot til å fortsette den gang. Men efter et par dagers forløp gikk han like løs på saken, beklaget seg over sin stilling og fremsatte sine ønsker og forhåpninger i en meget påtagelig form. Constance avviste ham med forakt og spurte om han ikke eide ære i livet. Han blev flau, holdt sig stille noen dager, men begynte så atter å lirke på det samme. Constance minte ham i heftige ord om deres avtale og sa at han drev henne til fortvilelse hvis han ikke lot henne i fred. Han slo sig for pannen, stønnet og svarte at hvad han gikk på, kunde ingen mann utholde. Således gikk det et par måneder. Constances indignasjon fortok sig efterhånden under den sløvende vane. Til sist møtte hun hans tilnærmelser med den halvt håpløst forargede, halvt overbærende mine, hvormed en voksen søker å tie ihjel et uopdragent barns plagsomme overheng.

I denne tid var Ring hyppig temmelig omtåket, når ban gikk til sengs. Constance kjente ofte at han luktet av drikk, når han sa god natt. Et par ganger hørte hun ham komme så beruset hjem fra herreselskap, at han bare med møie fant inn på sitt værelse.

En morgen efter et slikt gilde var han så dårlig at han ikke kunde gå på kontoret om formiddagen, men måtte legge sig på sofaen straks han var påklædd. Han klaget over hodepine og svimmelhet, og ytret flere ganger at han ikke kunde begripe hvad som var i veien med ham.

«Det er da lett nok å skjønne,» sa Constance likegyldig, «når man kommer hjem om natten i en slik forfatning, må man naturligvis ha tømmermenn dagen derpå.»

«Og hvad tror du det kommer av?» sa han og vendte sine matte øine mot henne, «hvad skal en mann i min fortvilte tilstand ta sig til — å, Constance, du har synd for det —»

Hun knep lebene sammen, målte ham med et foraktende øiekast og gikk fra ham. —

— Fru Marie hadde fått Constance til å melde sig inn i en fattigpleie hvor hun var styremedlem. (Constance tok ivrig fatt. I denne tid, hvor deres omgangsvenner likesom i usikkerhet holdt sig noe på avstand, hadde hun jo ingenting å forsømme ved det. Hun sydde og strikket og gjorde ferdig klædningsstykker, ikke alene i de ukentlige sysammenkomster, men også hjemme på egen hånd. Sammen med Marie gikk hun omkring og undersøkte tilstanden i det strøk som hørte deres forening til. Det adspredte og optok henne, og hun fant stundom en trøst i å glemme egne sorger over andres elendighet.

En formiddag var hun og Marie gått ut på Ruseløkkveien for å finne en familie som var flyttet inn i strøket og som hadde vært hos pastor Huhn for å få ham til å tegne på en ansøkning om bidrag av fattigpleien. Han hadde gitt fru Marie i opdrag å få greie på om det var verdige trengende. Marie hadde navnet og husnummeret opskrevet, så de med letthet fant stedet. Det var en av disse store kaserner med masser av leiligheter på ett værelse og felles kjøkken for flere familier.

Utenfor huset stod et fruentimmer med de bare ben i et par tresko og vasket ullne plagg i en avskåren smørfjerding med noe tykt, mørkegrått såpevann. Et stykke hullet hampelerret med et stort sort nummertall i det ene hjørne, øiensynlig en levning av en sekk, tjente til forkle, og om hodet hadde hun et blårutet lommetørkle som var knyttet sammen i nakken. Vannet hadde satt smussige flekker på de nakne, knoklete armer. De spurte henne om hun kunde si dem hvor de skulde finne vedkommende familie.

Med en muggen mine og et nysgjerrig, stikkende blikk pekte hun på et kjellervindu tett nede ved jorden til venstre.

De to damer takket og tok et tak i sine plissébesatte kjoleskjørt innen de steg ned den smussige stentrapp.

Fru Marie banket et par ganger på en dør som stod på klem, og da det intet svar kom, støtte hun den op og trådte over terskelen, fulgt av Constance.

Når undtas en sengbenk borte i kroken, hvor det på den bare halm lå en sammenrullet skikkelse og snorket, fantes der så godt som intet bohave i det lave, avlange rum. Foran de nederste ruter i vinduet, som begynte helt oppe ved taket og nådde halvt på veggen, var ophengt en fille av et forhenværende rullegardin. Midt på gulvet, som var dekket av søppel, stod en kasse av uhøvlede bord, full av ubestemmelige filler. På kanten av denne satt en femårsgammel gutt med et ansikt hvor urensligheten lå i tykke lag, og øine som var halvt sammengrodde av væsker, og lekte med en istykkerslått stekepanne. Borte ved kokeovnen stod en tomskrapet jerngryte med en tvare i; øverst oppe ved ørene så man spor av at det hadde vært grøt i den. På en kiste under vinduet satt en liten, gråblek pike med unaturlig store øine og det tynne hår knyttet sammen til en pisk i nakken med et stykke skolisse. Hennes bare ben var meget smussige, og den fillete bomullskjolen holdtes sammen i ryggen av en eneste hekte. På fanget hadde hun et spebarn, innsvøpt i en rest av et sjokoladefarvet damesjal. Dets hode bestod av en eneste sårskorpe; det klynket og sutret, mens det suget på sine fingrer og stirret tungsindig ut av sine vannklattaktige øine. Den lille pike rystet det op og ned og frem og tilbake på sine knær for å få det til å tie. Rummet var opfylt av en forpestet lukt, og fuktigheten hadde satt brede striper på de kalkete vegger.

«Vi søker efter arbeidsmann Severin Bendiksen,» sa Marie og vendte sig til pikebarnet på kisten. «Er det her han bor?»

«Ja,» svarte den adspurte og skjelte fryktsomt til sengebenken.

«Er han hjemme?» vedblev Marie og så sig om i stuen.

«Nei-ei —,> svarte barnet nølende og skottet atter til sengestedet.

«Det er naturligvis ham som ligger og sover,» hvisket Constance. «Spør henne ikke, den stakkar.»

«Konen skal hete Ellen Jakobsdatter,» sa fru Marie som stod med seddelen i hånden. «Er hun ikke til stede?»

«Nei,» blev det svart.

«Er hun på arbeid?»

«Hun er ute og ber,» hvisket barnet.

«Er det dine søsken disse?» vedblev Marie og så fra spebarnet til gutten som var kommet bort til søsteren og nu stod og stirret på de fremmede med munnen proppet full av kullsorte fingrer.

«Ja,» var svaret.

«Har du ikke en til?»

«Nei,» hvisket hun.

«Men her står fire, fire uforsørgede barn,» leste fru Marie på papiret.

«Vi er fire med Fredrikke —» stammet barnet.

«Hvor er Fredrikke da?» spurte Marie.

«Ute og ber.»

«Er det ikke din søster det da?» vedblev Marie.

«Jo-o,» svarte hun med slepende stemme og så på fru Marie med forskremte øine.

Constance holdt lommetørklæet for munnen; hun var nær ved å kveles av stank.

«Her kan vi jo ingen oplysninger få,» hvisket hun til Marie, «— det barnet er jo idiot, — kom la oss gå.»

«Har din far arbeid?» spurte Marie, idet hun vendte sig mot døren.

«Nei,» hvisket barnet.

«Kan kan ingenting få?»

«Jo-0,» hun så igjen til sengestedet.

«Vil du be din mor komme op til mig,» sa nu Constance og skrev med en blyant sitt navn og adresse på en lapp papir som hun rev av Maries seddel — «så skal hun få noen klær til dere. — Hun forstår naturligvis ikke et mukk,» mumlet hun henvendt til Marie.

«Ja-a —» svarte barnet.

«— Kjenner De noe til folkene der nede?» spurte fru Marie konen som stod og vasket, da de var kommet op på gaten.

«De kan e just inte sije,» svarte hun med et kast av nakken, som holdt hun sig bedre enn som så.

«De er nylig flyttet inn, jo?» vedblev Marie.

«Ja, og med Guds hjelp kommer dom vel snart ut igjen osså,» bemerket fruentimmeret med en mine som om hun for sin del intet hadde imot å hive dem på dør.

«Er de leie å bo i hus med?» spurte Marie.

«E sku tru dom var lei —» svarte hun, mens hun ivrig bearbeidet en tykk mannfolkskjorte.

«Hvorledes det, hvad gjør de da?» spurte Marie nedlatende.

«Dem kan jo spørre verten,» sa konen tvert.

«Skjenning og spetakkel?» spurte Marie og rystet på hodet som om hun vilde si: det undrer mig ikke at De er forarget.

«Siden dom kom i huset har der visst inte vært ro å få noen eneste natt.» Konen basket løs på tøiet, så vannet skvatt omkring. «Nei, det har der visst inte, vi får så finne vi som losserer i stuen over dom.»

«Drikker mannen?» spurte Marie.

«Gu gje de inte va dom begge to —> sa hun forbeholden.

«Uff nei da,» sa Marie, «det må jo være fælt for dere andre.»

«Det fikk no endå være, dom som e voksen rår sei sjøl, men så slåss dom og pryler barna og banner og turnerer, så en sku tru dom reiv huse ner.»

«Herre Gud for en elendighet,» sa Constance med et sukk. «Hvad lever de av?»

Fruentimmeret så et øieblikk på Constance; det kom en hånlig trekning om hennes lange, grove munn.

«Lever a?» gjentok hun. <«Spørre hvad fattigfolk lever a!»

«Har de ingen inntekter, mener jeg,» vedblev Constance.

«Hå sku dom ha di fra? Ja, kanskje dom får a kassa, — ee vet inte, e.»

«Går da mannen ikke på arbeid?» spurte Marie.

«Han!» blåste konen, «de kan no osså være nett det samme, for kjener han en sjilling — så drikker han a op korsom er.»

«Men hvis han nu blev hjulpet og kom i arbeid, tror De ikke, så han blev bra?» spurte Constance i en medlidende tone.

Det glimtet noe griskt frem i konens små, sløve øine; hun slo vannet av hendene, støttet dem på kanten av den avskårne smørfjerding, vendte ansiktet helt mot de to damer og sa med en stemme som plutselig lød gneldrende livlig:

«De ville rekti både være synn og skam, en slik skarv som inte ist ant enn skamslå kjærringa si, — nu låg hu borti steinrøisen i natt igjen, fordi hu inte torte la ham se sei! Sånn en dovventamp, no ligger han og sover som en hest igjen, — dem kan høre snorkinga helt her ut, — og et slikt svin som han e — no har han høkkertøsen derborte i kjælleren gåenes dags ventenes tilliks med kjærringa si, men slikt e de, dem hjelper og gjøler for, mens en annen strevsom stakkar —» hun måtte stanse for å trekke været.

Constance var blitt ganske blek. «Den arme konen,» sa hun gysende, «henne burde det gjøres noe for.»

«Hu!» skrek konen, «jo hu har rekti nauen, kan dem tru — hu, som går ute på tiggeri og kommer hjæm med søkkende fulle korger og poser, så hu og tøsebarne mest inte orker slæpe di tilhuse. — Ja, de forstås,» føiet hun til med et ondskapsfullt blink i øiet, «somme tier blir hu jo fakka og satt fast for kjueri.»

«Kom, la oss gå,» hvisket Constance og trakk i Marie, ikke stå her og hør på det fæle fruentimmeret.»

Marie sa farvel; konen besvarte det neppe, og de to damer skyndte sig bort fra det skrekkelige sted.

«Det må da være noe dårlig kram denne familie Bendiksen,» sa Marie, «dem kan man ikke kalle verdige trengende.»

«Jo dårligere de er, jo mer trenger de jo,» innvendte Constance. «Hvor sjelerystende og nedtrykkende det er å se og høre på slik skitten jammer; — jeg blir syk av det! Og tenke sig til, dette er bare ett eksempel av tusen.»

«Du som gav beskjed at hun skulde komme op til dig, hvad vil du gjøre med henne?» spurte Marie.

«Gi henne de ferdige klædningsstykker jeg har, og mat og penger og hvad jeg bare kan skrape sammen, naturligvis.»

«Men du hørte jo at hun drikker og stjeler jo.»

«Hvad kommer det mig ved? — Når de nu sitter og sulter. — Jeg synes det er rimelig at de gjør både det ene og det annet.»

«De som er strevsomme og arbeidsomme sulter ikke; man kan ikke si annet enn at det blir sørget godt for de fattige her hos oss,» sa Marie med overbevisning.

«Ja, det er lett nok å snakke, men jeg tror ikke på denne floskel at alle som vil kan få arbeid, iallfall ikke nok til å leve av; og når det nu er mange barn og de blir syke! — Det er jo til å gråte blod over.»

«De skikkelige blir alltid hjulpet,» forsikret Marie, «den tro må man da ha til Vårherre.» —

«De skikkelige som fødes og lever i slike vilkår! Og nu selve den hjelp du snakker om! — — Det er en forbrytelse! — Opdra dem til å leve av almisser, det demoraliserer dem, for det lærer dem å legge sig nedfor som kveget og vente på mer.»

«Men du gode Gud hvad skal man da gjøre?» ropte Marie.

«Ja, det vet jeg ikke, det vet jeg ikke, men det som gjøres er galt, oprørende forkjært.»

Marie vendte plutselig hodet og så på henne.

«Nei, men Constance, var det ikke det jeg hørte på stemmen at du gråt —. Når det tar således på dig, er du virkelig ikke skikket til å gå omkring.»

Constance svarte ikke. Hun gikk med bøid hode, tårene formelig strømmet ned over hennes ansikt. Straks efter var hun ved sitt hjem. Hun sa hastig farvel til Marie og gikk op.

— Om eftermiddagen, da Ring var gått på kontoret, og Constance satt alene i dagligstuen, kom piken inn og sa at det var en fattigkone som vilde tale med fruen.

«Har hun vært her før?» spurte Constance.

«Det tror jeg ikke; hun sier at fruen har bedt henne komme.» «Å, er det henne,» sa Constance «vis henne inn i spisestuen.»

Da Constance kom der inn, stod det borte ved døren et stort, sterkbygget, men umåtelig avmagret fruentimmer med det kantete, sortgustne ansikt knyttet inn i en brun ulltøiskyse Omkring skuldrene hadde hun det chokoladefarvede stykke damesjal som spebarnet hadde vært svøpt i om formiddagen, på føttene et par mannfolkstøvler med store, gapende flenger. Det sorte kjoleskjørt var fillet nedentil og stumpet sterkt op foran. Hun var uten forklæ, og de grove, knoklete hender holdt hun ovenpå hverandre helt oppe på den spisst fremstående mave.

«De e mei som det hadde vært to damer hos i formidda,» sa hun med slesk, vestlandsk stemme.

Det var noe katteaktig snedig i den måten hvorpå hun la hodet litt på skjeve når hun talte; øinene hadde et usikkert flakkende blikk, og omkring den fremskutte underkjeve lå det et sterkt preg av råhet; det så ut som om denne munn hadde spyttet ut enhver blidere følelse.

Constance blev uhyggelig til mote ved synet; det påkom henne ulyst til å innlate sig med henne, og hun var i forlegenhet med hvorledes hun skulde tiltale henne.

«Jeg vilde gjerne gi Dem litt tøi til de små,» sa hun efter et øieblikks betenkning.

«Ja, takk skal fruen ha, det kommer vel med,» sa konen og strøk den ene hånden over den annen i rastløs skiften.

Constance undret sig over at hun ikke så gladere ut.

«Med tillatelse,» føiet hun straks efter til, «vet fruen om vi får av fattigpleien?»

«Det håper jeg sikkert,» svarte Constance, «Dere må jo trenge gresselig til det.»

«Ja, fruen kan vite me en vanfør mann og fire uforsørgede barn, foruten de eg går me,» sa hun ydmyk.

«Er han vanfør, Deres mann?»

«Ja, på den høire arm, ska fruen vite, — de sto i ansøkningen — de ble, mens han for til sjøs — han falt ner og brekket skulderbladet.» Det var noe i tonefallet som bad hun om tilgivelse fordi hun plaget fruen med dette.

«Kan han da slett ikke arbeide?» spurte Constance.

«Å nei, Gu bære oss, hva ska de bli te me én arm, kan fruen tenke. Det kan være å bære litt fisk for folk og slikt småtteri; men nu siden de er begynt me å bringe rundt i husene, faller det nesten ingen ting av for oss andre.» Hun talte i den samme underdanige tone, og hendene var uavlatelig i bevegelse.

«Men hvor kan dere gå hen og legge dere til så mange barn, når dere ingen ting har å underholde dem med?» spurte Constance i en misbilligende tone.

«Ja, hvor skal en hen?» sa konen og rystet på hodet med en gudhengiven mine. «Det er jo Guds bestemmelse.>

Svaret irriterte Constance.

«Men nu de uekte barn da — tror De også at det er Gud som sender dem?» spurte hun.

«Ja, de må vel være til en straff over synden,» sukket konen fromiti.

«Vilde De ikke heller leve for Dem selv, så De slapp å få flere barn?» spurte så Constance.

«Når en engang er vidd for altere, så ska en jo leve sammen. — Hvad Gud har sammenføiet, skal menneskene ikke adskille.» Det lød som leste hun op av en bok.

Constance blev vammel ved å høre disse ord i dette kvinnemenneskes munn.

«Men Deres mann er Dem jo ikke tro,» sa Constance, «han står jo i forhold til et annet fruentimmer, har jeg hørt.»

«De e skrøpelighetssynn, vet fruen nok; skriften sier,

vi skal tilgi vår feilende broder,» kom det søtladent med et sukk.

Constance vilde gå inn efter tøiet, men husket i det samme at det var enda et spørsmål hun vilde gjøre.

«Den lille piken vi traff idag, talte om en som het Fredrikke, er det Deres barn, det?»

«Nei, — det hadde han da vi giftet oss.»

«Tror De ikke De fikk det bedre, hvis De gikk fra Deres ekteskap og bodde for Dem selv?» spurte hun. Det lød mer som om hun tenkte høit enn egentlig talte til konen.

Hun rystet på hodet. «Da kunde eg jo hverken vente hjelp av Gud eller mennesker, når eg for så ukristelig frem.»

Constance leverte henne en bylt med klædningsstykker. Hun tok den, takket og forsøkte å rulle den bedre sammen på sitt kne.

Constance undersøkte sin portemoné. Det kom et spent uttrykk på konens ansikt; uten å røre hodet fulgte hun hver en bevegelse av Constances fingrer med lurende Øøine.

«Værsgod, her er litt til mat,» sa Constance og rakte en femkroneseddel ut imot henne.

En mørk rødme avløste plutselig den gustne blekhet på konens ansikt, et glimt av forbauselse lyste i hennes blikk, og det gikk en skjelven over ansiktstrekkene. Idet hun tok pengeseddelen, grep hun om Constances hånd og trykket sine sprukne leber på den. Da hun hevet hodet, rant tårene ned over hennes kinner.

«Gud evig lønne og velsigne Dem,» sa hun med pipende stemme, idet hun med baken av sin hånd tørket øinene. «Gud styrke og glæe Dem for de goe, Di har gjort mot en sulten stakkar.»

Constance blev grepet av konens heftige sinnsbevegelse; det gikk en kuldegysning gjennem henne, og munnmusklene vibrerte. Hvor meget sult og pine måtte denne arme skapning ikke ha lidt og sett på for å smelte således hen ved synet av en lumpen femkrone. o

«Jeg skal gjøre hvad jeg kan for å skaffe Dem av fattighjelpen,» sa hun med et avferdigende nikk.

«Ja, Gud velsigne Dem og tusen takk,» svarte konen og gikk.

Constance følte sig ille til mote. Hvad hun hadde hørt i dagens løp, vilde ikke ut av hennes sinn. Det stinkende kjellerrum og de forkomne småstakkarer stod uavlatelig for henne, og billedet av dette motbydelige ekteskap med drikk og bank og ulevnet fylte henne med vemmelse.

Hun kunde ikke bli kvitt en fornemmelse av at det hang smuss ved henne efter berøringen med disse utskudd, og hun måtte flere ganger snuse til sin kjole for å forvisse sig om at den ikke luktet vondt. —

Og denne kone som tok mannens adferd som noe som så å si hørte til, ikke gjorde oprør eller vilde fra ham, som blev ved å avle barn med ham, skjønt han mishandlet henne og stod i utuktig forhold til et annet fruentimmer like for hennes øine — — —. Hadde da sulten og nøden makt til å drepe enhver gnist av menneskelig følelse!

Intet begrep om ansvar, — ikke engang like overfor disse uskyldige vesener som de var tøilesløse nok til å sette inn i verden og overgi til et liv fullt av jammer og pine — —!

Det var Guds bestemmelse, — det var ham som sendte barna, en fikk finne sig i hans vilje, — det var alt det svar de hadde.

Så det da ikke ut som om religionen gjorde menneskene lik de umælende, som ikke tenkte ut over den føde de fylte sig med i øieblikket —?

Disse folk levde jo som dyr, hvad kunde det nytte å hjelpe dem, — det var jo å kaste i et bunnløst svelg, for de gravde sig jo stadig dypere og dypere ned i pølen. — —

Nei, hun vilde ikke gå omkring til de fattige mer, — det var jo ingenting å gjøre, — bare å ta på sig en lidelse, som ikke var til nytte for noen i verden. Marie kunde gå alene! Hun tok det så praktisk og hadde sine rubrikker ferdig for de verdige og ikke verdige. — Her efter dags vilde hun sende sine gaver til fattigpleien og la den stå for å utdele dem til de riktige trengende.

Da hun hadde fattet denne beslutning, syntes hun det lettet. Hun gikk inn og vasket sine hender, fuktet sitt lommetørklæ med es-bouquet, tok en bok og satte sig

til å lese.

Kapittel XVII

En eftermiddag i slutningen av oktober satt fru Wleiigel oppe hos Constance. Det var sterk skumring, men lyset fra kakkelovnen kastet et så hyggelig skjær over stuen at Constance ikke hadde lyst til å ringe efter lampene.

Tanten hadde tilbudt henne noe brukt tøi til hennes fattige, men Constance hadde bedt henne heller sende det til Marie. Så fortalte fru Wleiigel at hun hadde hatt brev fra Molde og meddelte noe av innholdet.

Det blev en pause. Fru Wleigel satt urolig på stolen og kremtet så smått et par ganger. Til sist sa hun: «Din mor skriver i dette brev også om hvor glad hun er, fordi det blev godt igjen med dig og Ring; det kan hun aldri nedlegge.»

«Ja, ja, det er jo godt at de er glade,» sa Constance med et sukk.

«Men hvis hun var her og kunde se på, vilde hun være høist bekymret, — ja, det vilde hun, Constance.»

«Hvorfor det da? Nu har de jo fått det som de vilde.»

«Jo, for det er galt fatt med Ring, Constance —» Tanten stanset litt for å samle mot «jeg er bange for at han går til grunne i det,» sa hun så med vekt.

«Går han nu også til grunne? Det var jo for å hindre det, dere fikk mig overtalt til å vende tilbake.» Stemmen var underlig skjærende.

«Men dette er halvgjort gjer…,» hun holdt plutselig inne, for døren gikk op og piken trådte inn med de tendte lamper.

«Dette er halvgjort gjerning, Constance,» vedblev hun, da de atter var alene. «En skal gjøre det som er rett, og det kan aldri være rett å være uforsonlig. Ring står ikke i det, Constance, — han går hen og blir drikkfeldig.» De siste ord nesten hvisket hun.

«Blir?» sa Constance foraktelig, «bruk imperfektum og presens istedenfor futurum, tante, så er du sannheten nærmere.»

«Å nei, Constance, det er forskjell på å ta sig et glass for meget i godt lag; men dette her er noe ganske annet; noe ganske annet,» gjentok hun og rystet på hodet.

«Å nei, så min santen om det er,» svarte Constance i en harmfull tone, «han har så menn aldri visst å passe sig.»

«Men det er blitt verre, det er blitt meget verre, Constance.»

«Han gjør det av fortvilelse,» sukket fru Wleigel. «Det går ikke på denne måten,» fortsatte hun mer inntrengende. «Du må flytte inn til ham igjen, hvis han ikke skal bli en ren drukkenbolt, tenk dig hvad det vil si å være gift med en drukkenbolt — du må ta skrittet helt ut og tilgi ham ganske og aldeles — — En skal gjøre det som er rett, Constance.»

«Har han beklaget sig for dig?» spurte Constance.

Det kom skarpt som hugget av en kniv.

«Nei, så menn har han ei,» sa fru Wleigel litt forfjamset, «men at mannen går og gremmer sig, er da lett å se, og flere ganger er han kommet op til mig ved syvtiden, og da har han vært temmelig anløpen, og det er jo svært tidlig på kvelden.

Fru Wleiigel sa ikke sannhet. Ring hadde nettop uttrykkelig bedt henne tale hans sak hos Constance. Når hun nu kom hjem, vilde han være der for å høre hvordan det var gått.

«Han visste hvad han innlot sig på,» svarte Constance kort.

«Ja, men naturligvis går mannen i en kval for det. — Det kan han ikke la være med, ellers måtte han være mer enn et menneske, og det er han jo ikke,» sa tanten overtalende.

«Nei, det vet den gode Gud!» utbrøt Constance hånlig.

«Men det er nu egentlig ikke noe å klandre ham for,» svarte tanten med en krenket mine.

«Går man inn på noe, skal man holde sig til avtalen, det er stymperaktig annet,» ropte Constance.

«Mennene er svake, Ring har ikke din karakterfasthet, alle kan ikke være ens, Constance — en skal gjøre det rette.»

Constance svarte ikke. Hun satt med albuene på sine kne og ansiktet i hendene og rokket sakte frem og tilbake.

Fru Wleiigel humpet bort til henne og la hånden på hennes skulder.

«Jeg er jo på en måte i mors sted, Constance,» sa hun inderlig. «Du kan tro jeg vil dig vel.»

«Ja, det vil dere jo alle sammen, iallfall sier dere det,» det lød dumpt og utydelig, for hun tok ikke hendene bort, mens hun talte.

«Og vi som er gamle,» vedblev tanten, «vi vet bedre hvad som er det beste, Constance —»

«Ja, Gud vet om det er så vel for mig — det dere får mig til å gjøre,» sa hun nesten med et skrik og sprang plutselig op.

«Nei, men Constance, hvor kan du tale så ukjærlig.»

«Jo, det er sant hvad jeg sier,» ropte hun, «dere ødelegger mig, dere riktig forderver mig, dere får mig til å tro at hele livet er et eneste dike av løgn og usselhet. Det går ikke an å vente troskap og sannhet i ekteskapet, sier dere. Ring er ingen undtagelse, tvertom — de andre er meget verre. — Det verste dere hører, oprører dere ikke, du, Marie, pastor Huhn, mor, far, alle sammen! — For skams skyld later dere som dere synes det er skrekkelig sørgelig, men det er ingen alvor i deres indignasjon. — Slik er det nu engang — sier dere, mennene er så svake —.» Hun gikk frem og tilbake i rastløs hast, stod nu og da et øieblikk stille for å slå ut med hånden, ordene kom hurtig som en rivende strøm, og øinene formelig sprutet ild. Plutselig for hun tett bort til tanten, trampet med den ene fot og holdt de tett sammenknugede hender op foran sig i høide med hodet: «Hvorfor later dere da til hverdags,» ropte hun, «som om dere tror på alt det tåpelige snakk om det gode og skjønne, om religionens makt og om at ekteskapet er hellig og innstiftet av Gud? — Hellig!» gjentok hun med latter. «Jeg vemmes ved dette sumpete vesen, vemmes ved det og forakter det. — Jeg forakter alt, alt, alt, først og fremst mig selv, fordi jeg er ussel nok til å gå i deres ledebånd, til tross for, — ja til tross for min bedre overbevisning. — Vet du, hvad det vil si, tante, det vil si å gå i hundene!»

Den gamle dame vek et par skritt tilbake. Constances ord gikk rent rundt for henne; hun syntes, hun ikke forstod et mukk av det. Men hennes voldsomme oprør forferdet henne; hun stirret på henne, målløs og med opspilte øine, støttet på sin stokk. Da Constance holdt inne, begynte hun i sin befippelse å gråte.

Constance blev med ett rolig.

«Om forlatelse, tante, at jeg blev så heftig, — det var ikke myntet på dig,» sa hun med matt stemme. «Det er hverken din skyld eller noen enkelts — det kommer av

hele greien, men det forstår du ikke, tante.» Fru Wleigel blev ved å gråte. «Vær nu ikke sint på mig.» Hun la sin arm om hennes skulder. «Du må ikke gråte, snilde tante, du hører jo jeg mente ikke dig — så, så, hold nu op.»

Fru Wleiigel tørket langsomt øinene, pusset nesen og gjemte sitt lommetørklæ.

«Det hørtes så stygt det du sa, Constance, du rent skremte livet av mig. — Jeg vet jeg har alltid villet gjøre det som var rett —». Gråten vilde op igjen.

«Ja, ja, tante, — det har du også. Du har gjort det beste du visste mot mig og alle — det forstår jeg så godt —» Constance stod og klappet henne på kinnet.

«Så får jeg vel se å komme mig hjem da,» sa tanten og så ut som et barn som er blitt skjent på med urette. Hun gikk et par skritt og stanset.

Constance stod og trakk i sitt lommetørklæ med små betenksomme rykk.

«Og så tenker du nok over det vi talte om, Constance,» det kom fryktsomt bedende, «tro mig, det er det beste både for dig og ham.»

Constance kunde ikke få sig selv til å snakke henne efter munnen og tidde derfor stille.

Men fru Wleiigel vilde nu ikke gi sig uten å ha fått et ord som gikk i retning av et løfte. Ring satt jo der hjemme og ventet, og han hadde kalt henne sin skjebnes gode engel.

«Lov mig Constance at du vil tilgi Ring helt,» sa hun inntrengende, «eller lov mig i det minste at du vil prøve på det.»

Ordet tilgi bragte på ny Constances blod til å koke. Det brente henne på tungen å svare, at når hun nu gikk hen og gjorde det de kalte tilgi, så betydde det bare at hun med velberåd hu slang sig i sølen. Men hun tvang det tilbake; hvad kunde det nytte med denne gamle, skikkelige sjel, hvis oprinnelige renhet og finhet livet hadde avstumpet; det var jo bare å volde henne en aldeles unyttig forskrekkelse.

«Ja, tante, jeg skal prøve på det,» sa hun lavt og vendte ansiktet bort.

«Det var snildt av dig, Constance, takk for det ord. Nu skal du se hvor godt det blir. — Du vil gå om dagene og være så glad, — og når du skal tenke dig om, hvad det er for, så er det fordi du har gjort det rette.»

Constance drog et sukk, men svarte ikke.

Da fru Wleiigel var gått, satte Constance sig og overveide. Hun hadde jo alt lenge hatt en fornemmelse av at det vilde ende således, men ikke hatt mot til å se sannheten i øinene. Det kunde ikke nytte å stå imot lenger; siden hun hadde samtykket i å vende tilbake var det ikke annet for. — — Stillingen var uholdbar i lengden. — Hun var på et skråplan, det var ingen mulighet for å stanse. — Så fikk det da bære avsted!

Hun tenkte på Rings forlibte fakter, på hans forsikringer om at han elsket henne, og gjøs. — — Gi sig hen i samliv med en mann som hun foraktet! — Men det gikk vel over når hun blev vant til det.

Hun hadde jo aldri elsket ham! — Men strebt efter å fatte kjærlighet til ham hadde hun ærlig gjort. Tanken om at han kunde være henne utro, hadde ligget henne fjernere enn alt i verden. Hun hadde ansett sig for hans eiendom og sett på sitt ekteskap iallfall med respekt; og det hadde likesom holdt sammen på henne, men nu! — Hun følte sig som en kvinne som av makelighetshensyn velger å leve av skjøgeri. — — «Ja, ja, ja! således er det!» ropte hun halvhøit og slo hendene sammen over sitt hode. «Men —» hvisket hun litt efter, «det er jo så mange som gjør det, det er ikke verre for dig enn for de andre —»

Hun hørte Ring i entréen, grep sitt arbeid og satt bøid over det da han trådte inn.

Han sa blidt god aften og satte sig i en lenestol ved siden av henne.

«Hvor du er flittig, Constance,» sa han beundrende. «Alltid i virksomhet — du er så søt å se på når du sitter ved ditt arbeid.»

Hun svarte ikke.

«Hvad er det nu igjen du strikker på?» hans tone var beskjeden, men så interessert.

«Strømper.»

«Til fattigbarna?»

«Ja.»

Det blev en pause.

«Vet du hvad det er for en dag idag, Constance?» spurte Ring efter å ha rømmet sig et par ganger; hans stemme var fryktsom og usikker.

«Nei,» sa hun kort.

«Det er jo den 26. oktober, husket du ikke det?»

«Nei,» var svaret.

«Og jeg som trodde —» han hadde nær forsnakket sig og røbet at han visste tanten hadde vært der. «Jaså,» vedblev han og smilte anerkjennende til sin gode hukommelse, «så det hadde du glemt, — vår forlovelsesdag, Constance,» føiet han saktere til.

«Jeg synes ikke det er noen glede ved å minnes den, forresten,» sa hun tørt.

Ring sukket dypt.

«Å nei, Constance, det kan du ha rett i, for din egen

del. — Men jeg, — ja, jeg kan ikke la være å anse den som den lykkeligste dag i mitt liv, ja nest vår bryllupsdag da.»

«Tsjhe!» sa hun og gjorde en geberde av uvilje.

«Ja, ja, Constance, jeg skal tie stille, når du ønsker det, ikke et mukk, som du ikke gir mig lov til, jeg skal gjøre alt for å tekkes dig,» han strakte sig imot henne med et bønnfallende blikk og talte lavt og fryktsomt.

Hun vendte sig bort med et uttrykk av tretthet.

«Å, Constance, kunde du bekvemme dig til på denne dag,» vedblev han, «å gi mig et eneste lite kjærtegn — du gjorde en god gjerning imot mig.» Stemmen brast, han holdt hånden for øinene og drog været langsomt, nesten stønnende.

Constance målte ham med et opmerksomt øiekast.

«Nu har han visst drukket igjen,» tenkte hun.

Han reiste sig, gikk et par ganger op og ned på gulvet og satte sig så stillferdig på sin forrige plass.

«Jeg har gått med et forfengelig håp,» begynte han igjen i en betrengt tone. «Jeg tenkte mig at erindringen om denne dag kanskje skulde stemme dig mildere. — Å, Constance, du er meget hård imot mig.» Han bøide sig fremover, støttet albuen på kneet og pannen i hånden.

«Si mig én ting,» sa Constance koldt, «hvad mente du egentlig da du så beredvillig gikk inn på å få mig tilbake på det vilkår jeg satte?»

«Hvad jeg mente,» stammet han, «jeg mente — —»

Hun så ham like i ansiktet. Han forvirredes.

«Jeg forstår dig ikke,» brøt han av og lot hodet synke.

«Du lot som du fant det så rimelig, som du slett ikke tenkte dig muligheten av at det kunde være anderledes. — Husker du det?»

«Det var også opriktig fra min side, Constance. — Jeg kunde så godt forstå at du ikke sådan straks —. Men jeg håpet jo —» han holdt inne og sukket.

«Det var ikke tale om straks eller senere eller om noen slags fremtidig mulighet for forandring. Du gikk helt og uinnskrenket inn på mitt forlangende. Og når jeg nu tenker på hvordan du opfører dig —» hun holdt plutselig inne. «— Du store Gud, at du ikke skammer dig,» tilføiet hun halvt bortvendt.

«Jeg elsket dig så høit, Constance,» stønnet han.

«Ti stille med det ord, det er mig vederstyggelig i din munn,» sa hun med opblussende vrede.

«Jeg kunde jo ikke la være å tro at tiden skulde mildne ditt sinn !» utbrøt han og rettet sig op i setet. «Jeg hadde jo et håp om at det engang skulde lykkes mig å vinne dig tilbake. — Hvis det også skal regnes mig til en forbrytelse — så —» han holdt inne.

«Du stolte på at du skulde trette mig ut, så jeg til sist skulde gi mig, — derfor begynte du så godt som straks å overhenge mig. — Du brøt ditt ord fra begynnelsen av — det er ikke gnist av karakter i dig.»

«Det er ikke godt for en mann å vise karakter, når han er stillet som jeg. — Gå og se på dig hver dag, være dig så nær og aldri torde røre dig — —. Å, Constance, — du må la dette ha en ende, — du må bli min igjen, du må, du må!»

Han sank på kne og skjulte ansiktet i hennes kjole.

«Reis dig op,» sa hun uvillig, «hvad ligger du der for?»

Han adlød straks og satte sig tibake på stolen.

«Din beregning var ikke dum,» sa hun og så på ham med et nesten hatefullt blikk, «du visste hvad du innlot dig på; det var mer enn jeg gjorde. Men jeg gir mig over, det er mig som har trukket det korteste strå. — — — Værsågod, du kan få det som du vil —.»

Hun hadde reist sig og stod nu med korslagte armer og så frem for sig.

Han for op med et sprang.

«Du vil være min hustru igjen som i gamle dager,» hvisket han og rakte hendene ut imot henne, «å, Constance —,» det kom en smeltet lyd i hans stemme, «dette er for meget glede, den kommer for plutselig,» han tok sig om hodet, «du tilgir mig helt, ganske —»

Noe som lignet latter avbrøt ham.

«Jeg tilgir dig ikke, — aldri forstår du,» hun trådte et skritt nærmere, «tigg liket av en person du har myrdet om tilgivelse, og se om det svarer dig — —. Jeg gjør det i selvforakt, hører du — i selvforakt! — Det er følgene av mitt nederlag, det nederlag jeg led, da jeg opgav skilsmissen, jeg nu tar på mig.» Hun knyttet hendene og strøk forbi ham. «Det nytter ikke å ville løpe fra sine handlingers konsekvenser,» ropte hun jamrende, «de følger en i hælene og overmanner en.» Hun gikk frem og tilbake i det heftigste oprør.

«Nei, Constance, når du først kom tilbake, så måtte det ende således, — et forhold som det du tenkte dig, er en umulighet, en unaturlighet — —. Men du skal se, det kan ennu bli godt, jeg skal ennu komme til å gjøre dig lykkelig.» Han gjorde et skritt imot henne.

«Lykkelig —» sa hun med ubeskrivelig hån. Slike betegnelser hører ikke hjemme i et forhold som mitt. La oss se saken som den er.» Hun gikk plutselig tett hen til ham. «Når jeg nu samtykker i å være din hustru,» sa hun truende, «betyr det ikke det du tror! — Nei, jeg skal si dig noe — det vilde være mig presis det samme om det var en hvilken som helst annen mann, jeg skulde tvinges til, forstår du, presis det samme.»

Ring for uvilkårlig sammen.

«Uff nei, Constance, tal ikke så stygt —» bad han. «Men det er det samme, når du bare vil bli min igjen, — dette er en stemning som går over. — Å, Constance, jeg kunde ligge på mine kne og takke dig i hele natt, hvis jeg fikk lov, men du vil jo ikke ha det.»

«Det er bare én ting jeg vil be dig om,» sa Constance med en mine som om hun ikke hadde hørt hans siste ord, «og det er at du skal holde op med å drikke.»

«Men du kan da ikke si at jeg drikker, Constance,» sa han motfallent.

Hun slo ut med hånden som om hun ikke gad innlate sig på dette.

«Kan du huske, du flere ganger har sagt, at hvis du ikke hadde hatt noe i hodet, som du kaller det, så var du ikke kommet op i dette med henne, piken?» spurte Constance.

«Og det var også sant,» sa han ydmykt.

«Vil du så her efter dags holde op med å få noe i hodet, for ikke å risikere at du handler i fullskap?» vedblev hun.

«Med glede, Constance, du skal aldri se mig smake det skittet mer. — Jeg befinner mig også langt bedre uten, og nu, når jeg får dig tilbake, — det skal være mig en lett sak. — Nu trenger jeg hverken til å døve eller stimulere mig. —»

«Ja, ja, la nu det være godt,» sa hun og forlot stuen. Hun gikk inn på sitt soveværelse, hun trengte til å være alene. Der drev hun op og ned på gulvet; det forekom henne som en evighet siden hun hadde hatt samtalen med tanten; hun kunde slett ikke begripe at det var i aften. — Hun var forresten ganske fattet, så underlig stivnet innvendig, forherdelse måtte det være, sa hun til sig selv, siden hun hverken var fortvilet eller bedrøvet.

Ring var i en overstadig lykkelig stemning. Endelig, endelig var han ved målet! Han fikk tårer i øinene av glede og rørelse, og brystet svulmet av de forløsende sukk, som arbeidet sig frem. Han gikk inn i sitt værelse og tendte sig en av sine fineste sigarer — —. I aften, allerede i aften! Men han hadde også lidt skrekkelig i disse tre måneder, ja hele tiden siden det kom på. Nu var det snart gått et år. Han hadde sannelig fått sin straff og vært mer enn tålmodig. Men nu skulde de begynne på et nytt liv — Et nytt liv — Gud være lovet og priset!

Han kunde ikke holde sig rolig; han hadde trang til å bevege sig omkring uavlatelig.

Men det var likesom noe manglet ham, et savn, noe som minnet ham.

Et glass av den fine champagnekonjakken med en tredjedel vann, — aha — det skulde gjøre godt!

Han skjøt fart gjennem dagligstuen som en mann som er i oprømt humør, men så husket han sitt løfte og vendte brått om.

Litt efter kom lysten over ham, sterkere enn førs I aften vilde det nu bare ha virket godt på ham, gjort hans stemning rikere og likesom mer løftet; ved sådanne leiligheter gikk det ham ikke til hodet — Om han nu tok et eneste glass i aften, — han var atter på vei, men vendte om.

Det var da også besynderlig for en voldsom trang han hadde til det nettop nu, det kom vel av den sterke spenning han hadde vært i fra tidlig om eftermiddagen. Han var så slapp og matt, det vilde likefrem være medisin for ham.

Det kunde jo ikke gjøre noe om han drakk et eneste glass — Constance hadde jo slett ikke ment det på den måten, og det var jo ikke tale om at han kunde komme op i noen slags ubesindigheter i aften.

Jo, han vilde, — det skulde være det siste; — det var likefrem å tømme et avskjedsbeger for sitt gamle jeg, det var jo formelig en høitidelig anledning.

Han hadde nettop fått det opskjenket og stod med glasset for munnen, da han hørte Constance komme inn i dagligstuen.

I rasende fart styrtet han innholdet i sig og satte glasset forsiktig på buffeten.

«Jeg søkte efter fyrstikker,» sa han da han kom inn fra spisestuen, rød i hodet og med noe opstrammet over ansiktstrekkene. «Alltid blir de borte for mig,» mumlet han og drev inn til sig selv, idet han lot som han lette.

Constance så efter ham med et stussende blikk; hun hadde hørt lyden av glassklirr i det samme hun kom inn, og gikk nu inn i spisestuen for å se efter. Hun tok det tømte glass som stod ved siden av konjakkflasken og luktet til det. Så satte hun det rolig ned igjen og blev stående i tanker med et stivt uttrykk på sitt ansikt.

Litt efter tok hun sig sammen, gikk inn igjen i dagligstuen og satte sig til å strikke.

Og da Ring efter måltidet la armen om hennes liv og kjærtegnet henne, fant hun sig i det med iskold ro.

Kapittel XVIII

Så hadde de da begynt på nytt igjen. — Alt var kommet i den gamle gjenge utadtil, og Ring var til mote som et menneske som har kjempet mot skjebnen og til sist har vunnet bukt med den.

Men han følte sig allikevel ikke lykkelig. Constances hånlige vesen og isnende kulde pinte og ergret ham vekselvis. — Han hadde håpet at det vilde gi sig, at hun til sist vilde la sig smelte og vise ham en smule imøtekommenhet, av og til i det minste. Men all hans kjærlighet og overbærenhet var ganske og aldeles spilt.

Hvis hun bare vilde være som i ekteskapets første år! Den gang hadde han vært misfornøid og følt sig forurettet; nu vilde han med takk og håndkyss tatt imot henne, som hun dengang var.

Litt efter litt undergikk hans adferd en forandring. Han blev brutal og opfarende. Dette stedige fruentimmer, som aldri blev ferdig med å hevne sig, kunde jo få en engel til å tape tålmodigheten.

Der kom heslige scener imellem dem, scener da Constance slengte ham sin forakt og avsky like i ansiktet, -og I heftige ord fordret at han skulde vise henne høflighet, iallfall når tredjemann var til stede. Han svarte med hån at hans opførsel var altfor god for henne, hun, som dengang hadde talt, som hun kunde vært en — nok sagt — at han var som han vilde være, eller annet lignende.

I rolige stunder sa Constance til sig selv, at når hun tenkte sig om, var det jo ikke så underlig at han våget å by henne dette. — Han hadde tapt respekten for henne, neitop fordi hun hadde gitt efter; det var det som var skjedd.

— — Men årene gikk, og tiden har som oftest en utjevnende innflytelse. Ring kom efterhånden over den fikse idé at han absolutt vilde ha en forelsket kone, og blev som følge derav lettere å omgås. Hans egne følelser var jo også en del avkjølet, derfor var han ikke mer så ferdig til å yppe klammeri over Constances avvisende vesen. Constance på sin side hadde slått sig til ro og fant sig bedre til rette med livet. Hun satt ikke lenger og grublet over det som nu engang ikke var anderledes. Hun hadde sagt sig selv, at sådan og sådan forholdt det Constance Ring til

sig, og derefter tatt sitt parti. Hun var trett av disse skærmysler; de fruktet jo ikke annet enn å gjøre tilværelsen hesligere enn det strengt tatt var nødvendig. Hun vilde ha fred for enhver pris og blev passiv og føielig like over for hans kjærtegn. Det var bedre å ha en mann som var i godt humør den stund de var sammen om dagen, enn en som gikk og var ubehagelig og full av all slags hevngjerrighet, som især slo ut i fremmedes nærvær. Ring gledet sig over forandringen og lykkønsket sig selv med den gode innflytelse han til syvende og sist hadde hatt på sin kone. At det han kalte sin huslige lykke var vokset op på den grav som hennes hjertes vår var gjemt under, visste han intet om. Det lå ikke for ham å forstå sig på slikt.

Undertiden kunde det jo riktignok komme et lite optrin, en kort ordveksel, fulgt av et fiendtlig blikk, som gaves og sendtes tilbake med slagferdig raskhet. Slikt kom dog stadig sjeldnere fore. Constance ergret og skammet sig bakefter; hun kunde jo like godt gi sig til å kjekle, ja f. eks. med postbudet.

Å gå hver sin vei og utveksle hvad de hadde å si hverandre, i høflig fredsommelighet — det var blitt henne idealet for en ekteskapelig tilværelse. Og i det hele tatt gikk livet glatt og rolig imellem dem. De var optatt hver på sin vis, og lot være å blande sig i hverandres saker. Ring hadde sine forretninger og sin kutter, sine herremiddager og selterskonjakker. Så innlot han sig også undertiden på små pikante eventyr med en eller annen tivolisangerinne. Og så var han i den senere tid blitt så full av alle slags innfall som det moret ham å realisere. Et av hans siste hadde vært å anskaffe sig et fotografiapparat som han en tid lang var lidenskapelig hengiven til å eksperimentere med. Han fotograferte dagligstuen med Constance i om og om igjen, inntil hun tapte tålmodigheten og nektet å sitte. Så vinket han venner og kjente op fra galen, eller han fotograferte p72 Constance Ring

kjøkkenet og tjenestepiken. Da han endelig hadde rast fra sig, var det en lettelse for flere av hans medmennesker.

Constance på sin side syslet med alt det som er opfunnet for å få de velstilte lediggjengerskers tid til å gå. Hun leste romaner, heklet point-laces og broderte på klæde med ekte gulltråd. Hun stod tablå i basarer og lærte å ri, hadde abonnement i teatret og gikk på baller og i selskaper. Og så hadde hun sine herrevennskaper å pleie, som forresten aldri gjorde henne annet enn vrøvleri og leielse. For det gikk naturligvis bestandig så, at de forelsket sig i henne, og til sist gjorde henne en erklæring, eller iallfall så tydelig la sine følelser for dagen, at det blev plagsomt å omgås dem. Men det brydde hun sig ikke lenger om; hvad kom det henne ved at de gjorde sig innbilninger, disse dumme fyrer som hun snakket med for å fordrive en ledig time, og som hun glemte i det samme hun vendte dem ryggen. Hun kunde bruke dem, det var henne hovedsaken, for de hjalp henne til å få bukt med en kjedsomhet som alltid lå på lur efter henne.

Hun levde i denne tid i en stadig hvirvel av adspredelser. Det Ringske hus var mer gjestfritt og selskapelig enn noensinne før. Og Constance så strålende ut i sin fullmodne, livskraftige skjønnhet. Man talte en hel del om henne; hun gikk for å være en meget farlig og meget kokett dame.

Ute i selskap støtte Constance undertiden på Lorck. Han hadde for lenge siden tatt siste del av sin eksamen med utmerkelse, og praktiserte nu som læge i byen, i hvilken stilling han nød adskillig anseelse; man nevnte ham almindelig som en av de dyktigste blandt de yngre læger.

Han gjorde aldri noen mine til å nærme sig Constance, men et par ganger hadde det hendt at hun hadde merket hans blikk hvile på sig fra avstand, når hun satt i munConstance Ring DES

ter snakk med en av sine tilbedere. Hun hadde sett noe fiendtlig, halvt spottende og halvt smertelig i hans øine, og det rammet henne som en dom eller daddel. En gang da hun hadde spurt ham hvorfor han aldri mer kom hjem til dem, hadde han sett på henne med noe opblussende vredt i blikket uten å svare, og da hun gjentok spørsmålet, sa han med lav stemme: «Jeg ønsker ikke å være øienvidne til det som der går for sig,» hvorpå han vendte sig og gikk fra henne. Constance blev opbragt over hans dristighet, og samtidig opfylt av en sviende smerte. Hun hadde et øieblikk lyst til å gi sin stemning luft i skrik eller gråt, men så slo det om til en støiende munterhet, full av kåte innfall og voldsomme latterutbrudd. Ved aftensbordet, da talen falt på Meier, som fremdeles lå i utlandet med stipendium, grep hun leiligheten til å uttale sig i begeistrede uttrykk om hvor godt han så ut og hvor bedårende han var, og endte med å be Lorck endelig hilse ham, hvis han skrev, og si at han var det søteste på jorden, hvortil Lorck svarte, at den kommisjon så han helst hun betrodde i andre hender.

Kapittel XIX

Tre år var forløpet siden hin 26. oktober, da Constance som hun undertiden sa sig selv, hadde latt kampen for sin menneskeverdighet falle.

Ring var de siste par måneder blitt overmåte gretten. Det gikk dårlig med forretningene, og så var det disse jerngruber som så ut til å skulle bli hans ruin. Deres verdi hadde nemlig efter kjøpet vist sig å være aldeles forsvinnende. Han var blitt tatt grundig ved nesen av svenskene. Kunde han ikke få handelen til å gå tilbake, blev han en fattig mann. Hansen, som var hans juridiske konsulent, hadde imidlertid vært så heldig å opdage en formell feil ved kjøpekontrakten, og efter hans råd hadde han begynt å føre prosess.

Disse forviklinger hadde medført at han flere ganger hadde gjort småreiser til Sverige, hvorfra han alltid var kommet tilbake i et yderlig slett humør. Constance hadde uvilkårlig begynt å føle disse jerngruber som sitt livs verste plage. —

— — Det var den siste oktober. Rings hadde bodd på landet og var nylig flyttet inn til byen. De siste dager hadde vært fuktige og kolde, og det var en sterk høstlig tone i luften. Ring skulde atter til Sverige; hans bestemmelse var å gå med Smålensbanen til Gøteborg, men så kom det et par smukke dager med varmt solskinn og en fristende vestenbris. Han fikk lyst til å seile nedover fjorden med kutteren, så langt vinden stod, og derefter videre over land. Det blev så siste tur for iår. Han fikk overtalt Iøitnant Fallesen til å bli med og sendte et bybud hjem med beskjed til sin kone, at hans tøi måtte være ferdig kl. 2. Omtrent ved dette klokkeslett kom han kjørende i en drosje, som han lot vente nedenfor.

«Jeg skal jo med kutteren — og der har du tatt min jernbanevadsekk. Det er da fanden også!»

«Jeg trodde du hadde innstillet dine lystturer for iår.»

«Det er pokker ingen lysttur,» sa han og trakk i klokkestrengen. «Disse fordømte gruber!» Han åpnet hastig en skuff i skrivebordet og tok noen penger frem.

«Se her, ta op igjen alt dette og legg det i den andre greien, — den med rummene, De vet» — sa han til piken. «Bring det så ned i vognen.» —

Piken tok vadsekken og gikk.

«Og det er sant —» ropte han efter henne, «la oss få med de to flasker konjakk som står i buffeten, — og endelig en kulørt skjorte! — Så var det cigarer,» mumlet han og stod stille et øieblikk med en betenkt mine. «Skal tro jeg har nok —,» han var atter inne i sideConstance Ring V75

værelset og kom tilbake med en cigarkasse, hvis innhold han rystet op og ned, «og la mig bare ikke glemme fyrstikker!»

Constance rakte ham noen esker.

«Død og pine — min nye snadde!» han for med hendene i lommene, vimset omkring for å søke og fant den så 1 vindusposten.

«Hvor lenge blir du borte?» spurte Constance, da han et øieblikk stod stille for å tende en cigar.

«Vet ikke,» svarte han med cigaren mellem tennene og den brennende fyrstikk i hånden. «En ukes tid kanskje. Trenger du penger?»

«Fem kroner er hele min beholdning. Det er best jeg får noen.»

«Så var det vel ikke noe jeg har glemt,» sa Ring og tenkte sig om. «Jeg har jo mine greier ombord. — Ja, penger, det er sant —.» Han tok sin lommebok frem og la noen sedler på bordet.

«Tyve kroner det klarer du dig vel med? Ikke? — å ja SØ ber fr 5

«Skal du reise i flosshatt?» spurte Constance. Han hadde nettop satt den på hodet.

Han lo over sin egen distraksjon, for ut i entréen og søkte omkring på alle knaggene.

«For pokker, — jeg finner ikke min lue!» ropte han.

«Du har den vel hengende ombord,» sa Constance, som var gått efter.

«Ja, naturligvis har jeg det,» svarte han og satte en liten rundpullet hatt på sig.

«Se så — hvor fanden er nu mitt cigarmunnstykke? — Det 1å på hyllen idag.»

Constance tok en gjenstand op fra gulvet og rakte ham.

«Ingen ting ligger der hvor det sist lå her i huset,» sa han, idet han trakk munnstykket til sig.

Han åpnet entrédøren for å gå. «Mine nøkler!» ropte han plutselig og slo sig på alle sine lommer. «Død og pølse, — det skulde sett godt ut — —»

Constance gikk allerede og søkte, og hun fant dem også til ham.

«Men jeg glemmer jo å si farvel —» sa han og kom tilbake, da han alt var ute av entrédøren. Han tok cigaren ut av munnen for å kysse sin kone, stakk den straks derpå inn igjen og gikk dampende nedover trappene.

Constance gikk til vinduet og så ham kjøre bort. Da vognen dreide om hjørnet, vendte han hodet og så sig tilbake. Hun drog et sukk som av lettelse og gav sig til å ordne i stuene. Det var alltid så meget rot efter Ring, når han skulde avsted på disse reiser.

Hun hadde fått et brevkort om morgenen fra en barndomsveninde, som var gift med en prest ved navn Sunde, som nu var forflyttet, at hun vilde komme til Kristiania på gjennemreise. Kallet lå fem timers jernbanefart fra byen; og fru Sunde skulde op i forveien for å stelle og ordne, så alt kunde være i stand når mannen og barna kom efter. Hvis dampskibet ikke blev forsinket, vilde hun være der imorgen ved middagstider.

Den neste dag var himmelen overtrukket. Luften var mørk og diset, og hist og her var det tykke, sorte skyer kantet med border av gulaktig ull. Det blåste ikke, men det hang noe truende over hodet på folk. Man gikk og kikket på luften og på barometret, som stod usedvanlig lavt, og man spådde hverandre, at det vilde bli et riktig ruskvær.

Constance var blitt liggende lenge i sengen. Klokken var henved 12, før hun var ferdig med sitt toalett, og just som hun satte brosjen fast under haken, hørte hun en vogn stanse utenfor og straks efter en ringing på entréen. Hun var så hurtig der ute, at hun kom piken i forkjøpet, og i neste nu lå hun sin veninde om halsen. Hun hjalp henne av med reisetøiet og fikk vite at hun skulde avsted igjen allerede klokken 4. Constance var Constance Ring 1707)

skuffet over dette; hun hadde håpet å få beholde henne et par dager. Ring var jo borte, og de kunde hatt det så hyggelig sammen.

«Hvor du er uforandret, Constance,» sa fru Sunde og betraktet sin veninde med velbehag, «skjønt nei, du er i grunnen smukkere.»

«Man holder sig visst bedre nu enn før i tiden,» svarte Constance, som skjenket chokolade og nu satte en kopp hen til fru Sunde.

«Det er forskjellig, se nu mig! Du kunde ikke kjent mig igjen, hvis du ikke hadde visst det, — det skal jeg dø på.»

«Hvor kan du tenke! — Snakk, du er slett ikke så forandret.» «Å, jeg vet så godt om det. — Hvis jeg bare ikke så

så dårlig ut, for det er det som gjør mig gammel. Men du kan tenke, fire barn på fem år! Du kan alltid være strålende, som ingen har — Er du lei for det?»

«Nei da! Hvordan er det ellers å ha barn?»

«Et slit og mas og kav uten ende. Og så all den nattevåkingen !»

«Men lykken og fryden som skal følse med å være mor — —. Kan du huske, det står i Bibelen: «av glede over at et menneske er født til verden…» Det må vel være noe ganske aparte, det?»

«Ja, det er det jo også kan du skjønne, men det trekker så i husholdningen.» Og fru Sunde drog et langt sukk.

«Har dere lite å leve av, Rikke?»

«Ja da, — slikt et fille prestekall skal en ikke bli fet av.»

«Hvad kan inntekten beløpe sig til?»

«En 2000 kroner foruten husleiegodtgjørelse.»

«Ikke mer, du?»

«Nei da, — det er enda høit regnet. Så lenge det bare var oss to, gikk det an, — men siden har det riktignok knepet.»

«Hvor gammel er din yngste?» spurte Constance.

«Ni måneder.»

«Vilde du ikke ønske at du ikke fikk flere?»

«Om jeg vilde ønske det!» sa fru Sunde og vendte sine øine opad som for å ta de usynlige makter til vidne.

«Men hvad hjelper ønsker, — det er meget en kunde ønske.» Stemmen var motfallen, og hun så trett og bekymret ut.

De hadde reist sig fra bordet og var gått inn i dagligstuen.

«Men fortell mig nu litt om dig, Constance. — Du er vel lykkelig som har det så deilig.» Hennes blikk gled rundt på de fløielsstoppede møbler, de fine gardiner og de smukke malerier.

«Lykkelig —,» sa Constance med et tonefall som om hun stusset, «det er i grunnen et dumt ord.»

Fru Sunde lo. «Jeg vet ikke det,» sa hun, «det er da visst dem som er lykkelige.»

«Tror du? — Ja, kanskje, — men så er det visst en innbilning.»

«Du er visst meget forandret, Constance, — ja innvendig, mener jeg.»

«Det er jeg visst. — Men kom nu her og sett dig litt godt og si mig så, Rikke, hvorledes du egentlig er fornøid med livet.»

«Jeg kan jo ikke klage, jeg har en snild mann og søte barn.»

«Ja, ja, ja — la nu det være godt — men jeg mener hvordan du synes at livet er.»

«Hvis jeg hadde nok av penger, og det ikke var fullt så meget kav —, så —>»

«Blev du ikke skrekkelig skuffet, og hadde du vel tenkt at det var således?»

«Jo, når du sier det så husker jeg at jeg følte noe slikt i begynnelsen. Jeg lå og gråt mange ganger, forsikrer jeg dig, men senere fikk jeg annet å bestille.»

«Jeg synes livet er så rasende tomt,» sa Constance utålmodig, «og dertil så underlig jernskodd, du. — Det går sin gang og tramper oss ned der vi skal være, uten å spørre om hvordan vi liker å ha det nettop således.»

«Jeg tror det vilde være godt for dig å få barn, Constance.»

«Langtifra! Det er en overtro, dette snakk om barn. — Hvis jeg hadde barn, vilde jeg bare gå og ønske at de måtte dø.»

«Nei, fy da!»

«Jeg vilde ikke ha ro på mig før de døde. Alt det vonde de må op i her i verden! Huttitu!» Og Constance tok sig sammen som om hun frøs.

«Gud bevare mig vel for et slags livssyn du har fått!» sa fru Sunde forbauset. «Hvad sier din mann til det?»

«Tror du jeg taler med ham om slikt?»

«Du er visst ikke lykkelig gift, Constance.»

«Nei hør nu, Rikke, la oss være enige om ikke å bruke dette ubeskjedne ord. Jeg er forresten likeså lykkelig jeg — som de andre.»

«Dere så da så forelsket ut da dere holdt bryllup — især Ring forresten. Jeg kan huske vi talte — — ja, undskyld — om hvor lykkelige dere var.»

«Gjorde dere det?»

Fru Sunde satt og lekte med en papirkniv.

«Jeg er så bange for dig, Constance —» sa hun nølende.

«For mig? hvorledes det?»

«Jo, for — ja, du må ikke bli sint, — men hvis du ikke elsker din mann, så kunde det komme et slett menneske og bedåre dig.» |

Constance brast i latter. «Du er for søt med din bekymring, Rikke, men vær du trygg! Mennene er ikke slik. — Dessverre, hadde jeg nær sagt.»

«Fy, som du snakker, — det er da ikke ditt alvor?»

«Hvorfor ikke det? Det vilde da vært noe.»

«Men det er da intet avskyeligere i verden enn en gift kone som lever med en elsker.»

«Eller en gift kone som lever av å elske med sin mann, — det kommer ut på ett,» sa Constance med et skuldertrekk.

«Lever av å leve med sin mann, — det er jo en kones plikt, vet jeg.» |

«Ja naturligvis —» Constance så ut som om hun var trett av det. «Uff du —» for hun plutselig op og kastet et bind dikt hun hadde sittet og pillet ved, «ekteskapet er i grunnen en stygg institusjon.»

«Nei, men Constance, sådan må du ikke tale om Guds

innstiftelse, — tenk dig til hvorledes det vel vilde se ut i verden hvis ekteskapet ikke var.» «Ja, det vet jeg ikke noe om, — og det angår mig

heller ikke,» svarte Constance og satte sig hårdt tilbake i sofaen.

«Du svermer da vel aldri for den frie kjærlighet?»

«Neimen gjør jeg ei, — men jeg svermer heller ikke for de tvungne med de tvungne kjærlighetsplikter. Jeg svermer ikke for noen ting, jeg.»

«Den frie kjærlighet er jo tegnet på den ytterste fordervelse. — Det vil bli utukten satt i system, sier Sunde.»

«Sier han det?» Constance smilte matt. «Da glemmer han visst at utukten allerede er satt i system, i offentlig system, og lenge har vært det.»

Fru Sunde tidde betuttet.

«Det er forresten for latterlig at vi sitter her og taler om slikt,» sa Constance og gjorde en bevegelse som om hun plutselig besinnet sig. «Kjærlighet — — det er nu også et emne!»

«Det er vel et interessant nok emne det skulde jeg mene,» sa fru Sunde for å si noe.

«Lever du og din mann godt sammen, Rikke?» spurte Constance i en helt forandret tone.

«Hvor faller du på det?» spurte hun.

«Å, fordi det falt mig inn. — Du kan jo la være å svare, hvis du ikke har lyst.»

«Jo du, vi kommer riktig godt ut av det med hverandre,» sa fru Sunde, «riktig godt sogar, især nu siden jeg kjenner Sunde og vet hvordan han skal ha det.»

«Var han vanskelig å komme til rette med?»

«Å nei så menn, ikke så verst. Når jeg bare later som jeg føler ham og snakker ham litt efter munnen, får jeg satt igjennem alt hvad jeg vil.»

«Er dere aldri uvenner?»

«Ikke nu mere. Jeg har aldri tid, ser du, undtagen når jeg ligger og har fått en liten, og da er jeg ikke oplagt til å trette.»

Piken meldte at middagen stod på bordet. De forskrekkedes begge over at klokken var blitt så mange. Dei var neppe tid til å spise; det måtte gå i hui og hast, og kaffen blev drukket mens de gikk og tok tøiet på. Piken hadde hentet en vogn, og Constance kjørte med til stasjonen.

«Det var kjedelig at jeg ikke fikk se din mann, Constance,» sa fru Sunde på veien nedover. «Du får hilse ham fra mig.»

«Så hadde vi jo ikke kunnet tale så ugenert sammen,» svarte Constance. «Det var riktig godt at han var vekk.»

«Å ja, kanskje. Huttitu for et vær det er blitt.» —

Det var begynt å storme; gaten stod pakkende full av en skodde med rusk og støv og visne blad. De fikk det feid like inn i vognen, så de satt og gned sig i øinene i ett vekk. Constance bøide sig frem og så mot himmelen. Den var sort og uværsaktig, og enkelte store vanndråper begynte å falle.

«Og din mann som er ute og seiler !»

«Han hytter sig nok kan du tro. Nu ligger han i havn etsteds og nyter sin cigar og sitt glass toddi.»

De var ved stasjonen. Det var så vidt det var tid til å få billett og sette sig inn, før det bar avsted. Constance stod og vinket til avskjed og gikk først da hun ikke kunde øine toget mer. Vinden hadde tatt til i styrke, og nu var det også begynt å øsregne.

Da hun kom hjem la hun sig på sofaen og forsøkte å sove. Men det lykkedes ikke. Den sterke blåst hadde gitt henne hodepine, og hun følte sig så nedtrykt og trist, så grenseløst ensom og elendig. Hun lå og lyttet til vindens tut og det voldsomme regn som slo mot rutene. Når det blåste fra den kant tok det hårdt i huset. Det forekom henne at stuen ristet. Hun kunde ikke ligge rolig, men måtte op og gå frem og tilbake. Til sist stillet hun sig ved vinduet og gav sig til å stirre ned i haven. Det så sørgelig ut der nede. Høsten var kommet med ett og hadde tatt fatt for alvor; det 1å allerede i bunkevis av ødeleggelse. Det var synd for den pene, ranke syrinbusk, som nu lå nesegrus i et av sidebedene og dukket sig mot jorden med istykkerpiskede blad, mens et par lange, tynne rottrevler ennu holdt den fast. Georginene var bøid over i to. Når stormen for inn mellem dem, rystet de sine sortbrune hoder som i gremmelse over sitt skjemte ytre. Palmeplantene i de store, Iysegule urner på de hvitmalte fotstykker hang og dinglet efter stammens ytterste hylster, knekket over på midten. De lange, smale blad var filtret sammen av væten; alt imellem løste vinden dem fra hverandre, og da buktet de sig frem og tilbake som tynne slanger som var blitt hengende og ville løs. Og hvor det var gått hurtig med å få løvet av trærne! Ennu igår hadde det vært der; nu var det drysset ut over haven og lå i tykke, toppede lengder over alt i veiene, gulbrunt og vissensort. Nederst nede op mot gjerdet holdt vinden på å feie sammen en stor dynge. Den hadde ellers sitt besvær med det, for bladene var tunge av vann og sene i vendingen; de klebet sig sammen og satte sig fast i store klumper bak trestammer og på benkeføtter og opefter lysthusets sprinkelvegger. Constance gjøs og følte et slags fortvilelse over at hun ikke gikk inn i den annen stue, hvor det var lunere, eller i det minste bort fra vinduet og det pinefulle syn. Men det var som om hun holdtes fast av en usynlig makt, som tvang henne til å bli stående og se på hvorledes regnet blev pisket av vinden, så det drev i hvirvler mellem himmel og jord og slo ned med et sprøit over hver en liten plante som ennu tappert holdt nakken stiv. Og med en slags åndelgs spenning måtte hun følge vindstøtene nedover, når de døde hen, og opover når de vokste. Og det var som presset de sig frem fra hennes bryst, disse langstrakte stønn, og disse støt som kom med en rasende styrke og dempet sig ned til sørgmodige klagehyl, for så igjen å tute op med djevelske hvin. Og midt under dette stod haven fra sommertiden for henne, da alt hadde duftet og strålet i solskinnet, og hun så sig selv sitte der nede på benken om aftenen i det fredsommelige måneskinn som fløt inn gjennem trærnes grener hen over de grusete ganger og forsølvet hvert eneste blomsterbed.

Det var blitt ganske mørkt, men ennu stod hun der. Hun frøs like inn i sjelen, og hjertet føltes som en hård klump i den venstre side. Det klemte om den så hun hadde trang til å vånde sig, men hun gjorde det ikke.

Piken kom og sa at teen var ferdig. Hun rev sig løs og gikk inn i spisestuen, hvor lampen var tendt og maskinen stod og surret. Det var godt å komme bort fra dette himmelens vær. At hun virkelig hadde stått der så lenge!

Efter måltidet leste hun i «Fromont jeune et Risler ainé». Det var bare det siste kapitel hun hadde tilbake. Den stakkars Rislers gyselige endeligt rystet henne en del. Hun kastet boken og hulket et øieblikk med lommetørklæet for øinene.

Før hun gikk til sengs vilde hun allikevel se, hvordan det stod til med været; det hadde en uendelig tiltrekning for henne i aften. Hun gikk inn i den annen stue. Stormen var stilnet noe, og det regnet ikke for øieblikket. Men luften så rusket ut. Månen stod som en smal, lysegul appelsindel på himmelen og strevde med å holde sig en smule rum fritt til utsikt mellem de forrevne skyer, som i ett jog over den. Et svakt, hvitlig skinn streifet nu og da den ramponerte have. Hun forlot vinduet og gikk inn i det mellemste værelse, som hadde døren åpen til spisestuen, hvorfra en svak lysning trengte inn. Midt på gulvet blev hun stående, så op mot taket med et famlende blikk og strakte armene op over hodet med en sakte, sukkende lyd. Så gled hun ned i en lenestol, la armene over bordet og ansiktet ned på dem. Hun visste ikke at hun gråt, før hun kjente noen enkelte kolde tårer på sitt ansikt. Hun gad ikke engang tørke dem bort. — — —

— Dagen efter fikk hun vite at Ring var kullseilet i stormen. Han og løitnant Fallesen var druknet, men kuttermannen hadde reddet sig på hvelvet. Det var ham som bragte budskapet til kontoret.

Kapittel XX

Efter Rings død blev Constance ved å bo på samme sted. Hun levde et meget tilbaketrukket liv, stengte sig konsekvent ute fra enhver berøring med verden og vilde ingen se av sine venner og bekjente.

Efterretningen om hennes manns plutselige endeligt hadde fra først av hatt en bedøvende virkning på henne. Det tok henne tid før hun kunde få det inn i sitt hode som en fast formet forestilling, at den forhatte ekteskapslenke nu var falt av henne, og at hun var løst fra ham for stedse.

Da hun omsider hadde tatt denne frihetsfølelse i full besiddelse, begynte hun å pines av anger over fortiden.

Hun spurte sig selv atter og atter, om det ikke vilde ha gått bedre, hvis hun straks fra begynnelsen av hadde satt alt inn på å være ham en god og kjærlig ektefelle. Men hvorledes hadde hun tedd sig!

Hun hadde latt opgaven ligge, som om det hele ikke kom henne ved, og slått sig til tåls med at hun var som hun kunde være. Hun var gått inn til sitt ekteskap som til en dans og hadde bare tenkt på det ene: sin egen fornøielse, bare villet ett: sig selv.

Hun gjorde sig de heftigste bebreidelser og hadde en nagblandet tilfredsstillelse av å utmale sig selv som et riktig dårlig menneske.

Hun drog frem fra forgangenhetens glemsel mangt et lite trekk fra det første ekteskapsår, hvor Ring hadde vært rørende takknemlig for hennes minste smule vennlighet. Hun mintes en gang, hun gikk inn og bad ham om tilgivelse, fordi hun en hel dag igjennem hadde vært urimelig og vrangvillig. Han fikk tårer i øinene, tok og kysset hennes hånd mange ganger og sa med bløt stemme: «Min søte Constance, du har jo ingenting gjort.»

Det sved henne i sjelen å tenke på sådant nu, da han lå på havets bunn, og hun aldri skulde få anledning til å si ham at hun erkjente sin urett.

Så lenge hun syslet med disse forestillinger, hadde hun en kraftig trang til å være alene. Siden, da hun ved sin idelig fortsatte grubling og ruging hadde perset den siste livskraft ut av disse tanker, så de stod som tause skygger omkring henne, hadde hun vennet sig således til ensomheten, at den var blitt henne kjær, og hun ikke for noen pris vilde opgi den.

Og de adspredelser livet kunde by, hadde også tapt sin tillokkelse for henne; de forekom henne som de fornøielser, man i barndomsalderen gledes ved, men som det ikke kan falle den voksne inn å ta del i.

Efterhånden sank hun hen i en sløv makelighetstilstand, en apatisk blaserthet, som var sterkt i slekt med livslede. Folk trodde det var enkesorg og roste hennes store trofasthet, men hennes nærmeste rystet på hodet og mente det var skam å gi således efter for en fiks idé, for anderledes kunde jo hennes menneskefiendske skyhet ikke betegnes. Det kunde jo gå over til en ren sinnssykdom.

Constance brydde sig ikke om hverken hvad de sa til eller om henne. Alt hvad hun begjærte var å få være i fred. — —

Noen tid efter Rings død hadde Lorck et par ganger med mellemrum gjort visitt hos henne, men var ikke blitt mottatt. Så skrev han en billett og spurte om hun ikke vilde tillate ham å hilse på henne. Hun svarte tilbake at hun aldri var hjemme for noen. En eftermiddag, da han så henne på gaten, gjorde han et forsøk på å tiltale henne, men hun gikk hurtig forbi ham med en avvisende hilsen.

Hans lenge nærede, aldri nedkuede lidenskap for Constance var blusset op i lys lue i det øieblikk han visste hun var fri. Forgjeves hadde han i de år som var gått, kjempet mot hvad han kalte sin usalige kjærlighet. Han hadde styrtet sig over sitt arbeid med grådig iver, gitt sig hen til lesning og studier; han hadde kastet sig inn i forbindelser med andre kvinner og hatt en febrilsk avsky for å være ubeskjeftiget. Han hadde villet hate og forakte henne, sagt sig selv de hundre ganger, at hun ikke var verd et fnugg av den kval han led, hun, som blev ved å leve i sitt besudlede ekteskap; men det nyttet ikke. Hans kjærlighet var som løvetannen som gror frodigere jo mer den blir trampet på. Og så kom dette til, at hvad han hadde oplevd med denne kvinne, hadde fått en stor betydning for hans liv og utvikling. Det var begynt den aften, da hun viste ham fra sig. Hans store feiltagelse, dette at han i blind selvsikkerhet hadde dømt alt hos henne efter sine egne, grovt sammensatte landeveisteorier, bragte ham til å se på livet med andre øine.

Når han tenkte på den brutade frekkhet, hvormed han var brutt inn over hennes enemerker, var det som han skulde synke i jorden av undseelse. Jo mer han kom bort fra sin tidligere tankegang, ja grellere blev lyset han så det i. I sin plumpe uvidenhet hadde han trodd å vite beskjed, mens sannheten viste sig å være at han var den dummeste blagueur. Det blev en tid full av lidelse for ham, men han sa til sig selv at det var på denne lidelse han blev mann. I enkelte øieblikk var han endog takknemlig over at det var gått som det gikk. Hadde Constance vært hvad han antok henne for, og den gang kastet sig i hans armer, vilde han aldri lært hvad kjærlighet var, og aldri være kommet til å se med respekt på livet. Det var som om han først gjennem den dobbeltartede smerte, som hans håpløse kjærlighet og hans ved det lidte nederlag innvunne selverkjennelse beredte ham, lærte å skjelne mellem godt og ondt i finere forstand på alle områder.

Imidlertid steg hans ry som dyktig læge. Et par heldige kurer under vanskelige omstendigheter bragte ham fra først av i skuddet, og hans alvorlige ferd og rolige vesen gjorde at man fikk tillit til ham.

Blandt hans venner var det en almindelig mening at han var blitt et helt forandret menneske, og de talte med respekt om det.

Efter sin far, den rike grosserer Lorck, hvis død inntraff omtrent to år efter Rings, hadde han arvet en efter norske forhold meget betydelig formue.

— Et par ganger i løpet av halvtredje år hadde Constance gitt efter for Maries og Hansens inntrengende forestillinger og samtykket i å delta i et selskap de gav.

Men hun fant sig så uvel ved det at hun lovet sig selv skånsel for eftertiden. Jo mer hun blev avvennet med å treffe folk, jo verre blev det. Deres snakk forekom henne så fremmed. Den flyktige måte å samtale på med disse sprang i øst og vest som hun tidligere hadde vært så dreven i, forvirret og nedtrykte henne. Hun satt imellem dem uten forståelse, og hun ikke alene kjedet sig, men led derunder.

I et av disse selskaper hadde hun truffet Lorck. Constance merket at han pønset på å nærme sig henne, og hun gikk med et slags skrekk av veien for ham. Ut på aftenen var hun blitt alene i kabinettet med en gammel, tunghørt dame som satt og bladet i et album, og av og til spurte henne om portrettene. De andre var inne for å se ungdommen danse.

Plutselig stod Lorck i kabinettet. Et øieblikk tenkte hun på å flykte, men opgav det og lot som om hun var sterkt optatt av damen med portrettene.

«Skal De ikke danse, frue?» spurte han og satte sig i noen avstand fra henne.

«Nei,» svarte hun uten å røre sig.

«Bryr De Dem ikke lenger om det?»

«Nel.»

Her gjorde den gamle dame et spørsmål som Constance besvarte, idet hun bøide sig tett hen til henne og hevet stemmen.

«Det går så sjelden på å få se Dem, frue,» sa Lorck, «man skulde tro De ikke var i byen.»

«Jeg holder mig også mest hjemme.»

«I hele vinter har jeg omtrent ikke bestilt annet enn å utspeide og eftersøke Dem, — ja, bli ikke vred,» bad han til svar på det blikk hun rettet mot ham, «det forholder sig virkelig således.»

Hun vendte nakken til og bøide sig atter over albumet.

«Jeg vet at jeg plager Dem,» sa han med et bekymret tonefall, «men hvad skal jeg arme menneske gjøre — tale med Dem vil og må jeg, og leiligheten er ikke god å få fatt i.»

Hun så hurtig hen på ham.

«Hvad vil De mig?» spurte hun koldt.

«Jeg har noe på hjertet, — men først skal De gi mig lov —» Han talte alvorlig og inntrengende.

En pike kom og meldte at den gamle dames vogn var kommet. Hun reiste sig straks, sa vennlig god natt til Constance, hilste til Lorck og gikk.

Constance vilde følge efter, men Lorck stillet sig i veien for henne.

«De må ikke gå,» sa han med en underlig sammensnørt stemme. «Vær ikke bange,» vedblev han avvergende, «og stå ikke der som på spranget. Hvad jeg har å si kan ikke fornærme eller harme Dem. — Det er bare dette at jeg er ikke mer den samme —» han stanset og drog været dypt, «som den gang, som den gang jeg gjorde Dem fortred. — Tror De mig?»

Det var noe ved ham som imponerte henne.

«Alt det har jeg for lenge siden glemt, — la oss ikke rippe det op igjen,» sa hun med trett stemme.

«Nei, nei, ikke rippe op igjen, — men De vet ikke hvorledes hin scene, Deres hjelpeløshet, Deres smerte og stumme bønn om skånsel har brent sig inn i mig. — Å, jeg var en usling. — Jeg hadde ikke tenkt det mulig at noe kunde gripe mig således. — Husker De «Kongen» hos Bjørnson like overfor Klara, hans forvandling? — Noe lignende er foregått med mig. — Tror De mig ikke?»

«Jo,» sa hun rolig.

«De skal vite,» vedblev han heftig, «at jeg ikke er den mann De nu i så mange år har gått og foraktet — De har ingen rett til det, — ikke den ringeste rett har De.»

«Jeg har ikke foraktet Dem, jeg har slett ikke tenkt på det.» —

«Nei, jeg har vært Dem så altfor likegyldig,» det gikk en skjelvende trekning over hans ansikt. «Men gi mig nu Deres hånd på at De har tilgitt mig hin aftens heslighet.» Hans stemme lød fryktsomt bedende.

«Jeg har intet imot Dem, — vær viss på det,» sa hun mildt og rakte ham hånden, idet hun så ham inn i øinene.

Han knuget et øieblikk hennes hånd i sin. «Takk,» hvisket han og forlot værelset. Han gikk like hjem.

Noen uker senere hadde Constance truffet ham på gaten. Da var han kommet bort til henne, og da de første hilsener var utvekslet, spurte han om han fikk lov til å besøke henne.

Constance hadde sett forskrekket på ham og nølt, før hun svarte at når han hadde lyst måtte han det gjerne.

Dagen efter var han kommet og hadde sittet der en times tid og talt stillferdig med henne. Han strebte efter å være så underholdende som mulig, fortalte om de svenske skuespillere og om en konsert som noen polske kunstnere hadde gitt. Han foreslo henne å høre de franske sangere på Tivoli, men det hadde hun ikke lyst til. Han vilde endelig tale om noe som moret henne, og det lot også virkelig til at han hadde hell med sig. Hun hørte vennlig på ham, spurte om ett og annet og takket ham ved avskjeden for besøket. Han forlot henne med en følelse av at hans nærvær i det minste ikke hadde vært henne ubehagelig, og på trappene overveiet han hvor snart han kunde komme igjen.

Han ventet fjorten dager. Hun var hjemme og tok imot ham med et par høflige ord, men det var ham umulig av hennes miner å lese om synet av ham var henne kjært eller imot. Han hadde håpet å komme henne litt nærmere denne gang, men deri blev han skuffet. Hans forsøk på å vekke hennes interesse for hvad der foregikk, og for det folk for tiden var optatt av, møtte hun med så avmålte svar at han fikk angst for å kjede henne. Så tidde han stille, for at hun skulde begynne på noe; men så kom hun bare med noen bemerkninger om været, som efterfulgtes av en pinlig pause. Han førte talen hen på teatret, men da hun så svarte at hun aldri kom der og derfor ikke hadde noen interesse for det, sank hans mot. Hvad skulde han finne på like overfor denne forborgne og tillukkede kvinne. Han gikk fra henne med en melankolsk fornemmelse av at han stod henne fjernere enn noensinne. —

Da han var borte, satt Constance og tenkte på hvor pen og tekkelig han var. Han gav et helt annet inntrykk enn den gang, — det var sikkert. Hennes motvilje var forsvunnet, og hun nærmet sig i grunnen et slags godhet for ham.

Men allikevel, hvad skulde hun med hans besøk; hun vilde heller være fri. Det var for brysomt å sitte der opstrammet og skulle svare og finne på noe å spørre om. Og i det hele tatt bli forstyrret når hun satt og puslet med sine egne tanker, — det likte hun ikke. — Hvorfor kunde de ikke la henne i fred.

Hun gikk ut av stuen og åpnet kjøkkendøren.

«Er De der, Johanne?»

Johanne beviste sitt nærvær ved å komme til syne i pikekammerdøren.

«De kjenner nok den herre igjen som De lukket inn idag?»

«Doktor Lorck! Jo, gubevars.»

«Hvis han kommer igjen, så er jeg ikke hjemme. Glem det nu ikke.»

«Nei, — jeg skal nok huske det,» sa Johanne.

— Det var gått en måned, og i løpet av denne hadde Lorck tre ganger forgjeves søkt Constance. Så kom det en dag et brev til henne av følgende innhold:

Fru Constance Ring!

Jeg har flere ganger vært hos Dem, uten å treffe Dem; så får jeg prøve å skrive. Men jeg er så bange for å støte eller skremme Dem at jeg ikke vet hvordan jeg skal belegge mine ord. Det er dette jeg vil si Dem at jeg nu har gruklet og grundet over mig og Dem i lange tider, og at jeg vet til bunnen av min sjel at jeg elsker Dem med en kjærlighet som De kunde være tjent med. Hos Dem ligger for mig lykken i livet. Vil De ikke ha noe med mig å skaffe, finner jeg den ikke på denne jord. —

Hvis De kunde fatte tillit til mig, tror De så ikke det var mulig jeg med tiden kunde vinne Deres kjærlighet?

Deres meget hengivne Niels Lorck.

Hun blev umåtelig forbauset over hans brev, men da hun tenkte sig om, syntes hun det var så dumt at hun ikke før hadde forstått hvad han mente.

Hun svarte øieblikkelig tilbake:

Kjære dr. Lorck!

De må ikke bli sint på mig, men jeg tror ikke det er verdt De spiller Deres tid med forsøk på å vinne min kjærlighet. Det vilde være uverdig om jeg for en smule avveksling i mitt ensformige liv gav mig til å eksperimentere med mig selv og tok Dem i bruk dertil. Noe annet vilde det nemlig ikke være om jeg innbød Dem til å anstille en prøve. Dertil akter jeg Dem for meget, og jeg har heller ikke spor av lyst til det. Tro nu ikke at jeg nærer noen uvilje mot Dem; det motsatte er tilfelle. Det må De være ganske overbevist om.

Deres Constance Ring.

Kapittel XXI

Et halvt års tid var gått. Tidlig på vinteren var gamle sorenskriver Blom død, og så hadde fruen tatt ophold hos sin yngste datter, som var gift med en prest på Nordfjordeid. Barndomshjemmet var således opløst; de to brødre hver på sin kant og den annen søster i huset hos sine tilkommende svigerforeldre i Molde.

Constance var blitt smertelig grepet ved budskapet om farens død. Det var som billedet av hennes lykkelige barndom og første ungdom gikk under i det samme. Nu lå den kjære far i graven, og det elskede hjems øvrige beboere var spredt for alle vinder. Det var ikke lenger noe fast punkt hvortil hun kunde knytte sine drømmer og lengsler, ikke noen fredet plett å søke hen med sine tanker i de mest nedtrykte stunder. Alt var feiet bort; hun var så fattig og ribbet, hennes liv så øde og meningsløst, og hun syntes ofte det var best å dø. —

Somme tider var hun også så kjed og lei sig, at hun for alvor overveide, hvilken måte vilde være den letteste når det gjaldt å ta sig selv av dage. Men så blev det aften og sengetid, og så var det det at hun kunde legge sig til å sove. Det var en lise å sove.

Når hun satt hjemme de lange, lange eftermiddager — og hjemme var hun alltid —, syntes hun timene aldri fikk ende. Hennes ensomhet plaget henne, og dog stod det for henne som noe enda skrekkeligere å søke ut blandt menneskene. —

Det var i mars, en ruskværsdag med nordvestlige stormbyger, gjennembløtte av isnende ufjelge. Restene av føret var gråskittent i bunnen med brune flekker her og der.

Constance hadde prøvd å sy en stund på en brodert strimmel, som alltid lå i sykurven. Hun hadde for lenge siden glemt hvad hun oprinnelig hadde tenkt å bruke den til. Så hadde hun lest litt, kastet boken, spasert på gulvet, og så satt hun atter og sydde noen sting. Men plutselig slengte hun strimmelen og dreide sig selv og stolen hun satt på helt rundt. Hun støttet albuene i vindusposten og ansiktet i hendene, og gav sig til å betrakte gaten med øine som var sløve av kjedsomhet.

Det var ikke noe opmuntrende syn.

Folk gikk og jasket i det vanskelige føre og så så jammerdalsaktige ut. Noen to og to, uten tvil besværet de hverandre, andre ensomme. Noen for avsted i hastverk, andre seg hensiktsløst fremover.

Der kom brødgutten om hjørnet med det mørkegrønne skjerf tullet om halsen og de rødfiolette lovotter, som hun kjente så vel, og som skulde bøte på de utslitte, fravokste klær i den bitende slapsekulde. Han var så spinkel og blåfrossen og så så gammel og bekymret ut, som var han oppe i sekstiårene. Det måtte jo også være drepende å komme her hver eneste dag om det samme hjørne med den samme kjerre og avlevere det samme brød i de samme hus for den samme betaling. «Uh,» sa hun langtrukkent, «det er et grufullt syn.»

Så kom ølmannen på sin tillukkede dragkiste. Gud skje lov, så var klokken halv seks. Han hadde dog en ordentlig trøie på, men Herre Gud som han var barket av møie og bøid i nakken som efter et halsjern.

Nei, gaten var ikke til å holde ut; hun vendte den ryggen og lot hendene falle ned på sine kne.

Hun burde visstnok gå ut en stund; hun skulde jo spasere for å bli av med kardialgien.

I tankene reiser hun sig, tar tøiet på, går ut av døren, ned trappen, — men huff, ute på gaten er det vått og ekkelt, og landeveien er enda motbydeligere. Så sa hun høit til sig selv: «Ut, — nei, det gjør jeg ikke.»

Enn om hun fikk en kopp varm te —! Men uff nei, — så skulde hun ha Johanne rennende med brettet, og så kom hun med disse spørsmål, som var henne en pest, og som Johanne hadde en særlig gave til å hitte på.

Hun visste ikke hvad det kom av, men når hun hørte Johanne i stuen ved siden av og forstod, at hun kom for å spørre om ditt eller datt, overfaltes hun av en avsindig gru for å høre og svare og følte i sin fortvilelse lyst til å styrte sig ut av vinduet, bare for å bli fri. — Hun gav sig til å gå op og ned på gulvet, — og omhyggelig passet hun på å sette foten midt i teppemønsterets firkanter. Så stillet hun sig op foran speilet og betraktet sin hårfasong. De sa at den var så gammeldags. Skulde hun prøve den spisse knute nede i nakken? Ikke på noen mulig måte, hvad skulde hun det for!

Så heller stoppe det hull på strømpen som hun hele dagen hadde gått og følt. Men i den bøide stilling hun hadde inntatt for å skyve strømpen av foten, i den blev hun sittende som var hun manet til sten av et trolldomsord.

Billede efter billede, nei, det var ikke noe billede — et hit og dit svaiende, i stykker fallende virvar, som grep og slapp alt i ett, vakte en erindring som straks gled bort, dannet en forestilling som fløt ut i det samme, og så inn imellem og under visestumper og operamelodier og dansemusikk og all slags uvesen, alt sammen så slepende tregt og livløst at det kjedet henne inntil pinsel.

Men endelig rettet hun sig op med en kraftanstrengelse og gjorde en gestus, som veltet hun noe ekkelt av sig. Så trakk hun atter strømpen på, for nu var det for mørkt til å stoppe, og garn hadde hun heller ikke ved hånden. Så gikk hun og la sig i den lave lenestol borte ved ovnen.

Der var hun alltid i vinterdagens lange skumringsstunder.

Og her i dette fredsommelige tusmørke, mens skjæret fra det hellende dagslys møttes med det røde skinn fra ovnens glødende koksbål, hengav hun sig ganske til sitt ørkesløse tankesammensurium.

Det hang en duft av primulaer og svibler i atmosfæren, — Marie hadde sendt henne noen til hennes fødselsdag forleden —, og den blandet sig med lukten av et sandeltreskrin, som stod borte i kroken på etagéren, og med den parfyme som alltid fulgte henne. Lange lysstriper spillet på madonna over sofaen, ansiktets uttrykk syntes å veksle under den urolige lek. Oppe ved vinduet danset flagrende profilskygger av Mozarts og Beethovens byster, mens Minerva stod i fornem og skyggefull stillhet på den midterste skrivebordsopsats. Bokskapet var i mørke, men speilet mellem vinduene optok flammeskjærets uro og gjengav hengelampens prismer, som lyste med brokete steners ildsjatterte glans. Nu og da falt en gyllenrødlig stripe på en perlepute, et hjørne av et slumreteppe eller et stykke av den røde portiére, men det kom og gikk i ustadig rastløshet.

Det hørtes ingen annen lyd enn taffelurets tikktakk, som lød avdempet i den fløielspolstrede stillhet, og koksens rasling i ovnen, hver gang de indre lag sank sammen til aske, og de øvre gled dypere ned.

Disse skumringsstunder var hennes egne par excellence. I dem holdt hun hvile, det vil si gav sig sitt mismot og sin livslede viljeløst i vold og tok sig fri for den skygge av kontroll som hennes forstand ennu holdt med den måte, hvorpå hun anvendte sin tid. Hun grublet undertiden over dette, da livet var så anderledes enn det de hadde lært henne. Det var en skam at de gamle gikk og narret de unge, for de gamle måtte jo vite beskjed. Hvorfor skulde de lyve livet op til noe, som det ikke var og aldri hadde tenkt på å være. Og løgnen var overalt, i bøkene de fikk å lese, i undervisningen på skolen, i de billeder man viste dem, i den måte som de voksne talte om all ting på.

Det undret henne at de andre så ut til å komme så godt ut av det med tilværelsen. Var de ikke også blitt likeså toppmålt skuffet som hun? Hvis ikke så kom det av at de ikke hadde bedre vett, men tok til takke, eller lot for sig selv og andre som om det intet var i veien. Så tenkte hun også med pinefull bekymring på fremtiden og kunde ikke begripe hvorledes hun skulde komme igjennem det besværlige liv. —

— — Men Johanne tenkte at hennes frue var et sørgelig menneske, som kunde tillate sig å drive Vårherres kostbare dager så sanseløst til ende. Det var synd at somme skulde ha det således i verden, mens andre måtte gå i et uavlatelig trask fra morgen til kveld. For eksempel hun selv. — Hun fikk det nu visst aldri anderledes, for ikke om de vilde forgylle henne fra nakke til fot og slenge de blanke kronestykker efter henne, hvor hun gikk og stod, vilde hun ha noe å bestille med det som het mannfolk.

Og Johanne spyttet i tetøisbollen og for så hårdhendt avsted med koppene hun vasket, at det rent var et under de ikke gikk i knas.

Hennes frue var henne en kilde til stadig ergrelse. For hun forstod sig ikke på henne.

At en fattig stakkar kunde gå hen og sperre sig inne og være likesæl med all ting, — det kunde hun ha funnet sig i. Men fru Ring, som det visst ikke manglet på midler og slikt! Det var en nøtt som Johanne ikke formådde å knekke, hvordan hun enn bar sig ad.

Hvis hun hadde vært gjerrig eller gudelig, — men det hadde sig ikke slik, — det var godt å merke på så mange ting.

Men på et slags vis måtte det jo henge sammen, og så bestemte hun sig for å tro at fruen gikk med noe ekstra på samvittigheten.

Bare hun måtte komme efter hvad det var for noe.

Johanne trivdes ikke i sin tjeneste; det var så treskt og så dødt, at et friskt menneske kunde gå snubt fra forstanden av det. Og at det skulde hete sig, at hun hadde en lett kondisjon! Det var nu så fortærendes.

For de skulde bare visst hvor liten tid hun fikk til å sy i for sig selv. Hadde fruen vært som en annen, — ja da, ja! Men nu gikk hele formiddagen hen i venting og varting.

Johanne var bare en simpel enepike, men det visste hun med sig selv, at hun vilde genert sig både for Gud og mennesker for å gå så og drøse og tusse sig som fru

Ring gjorde, før hun vant å få de stakkars klærne på sig om morgenen.

Var hun enda blitt liggende, så vilde da Johanne visst hvad hun skulde kalt det for. Men at det lest skulde bety at hun stod op kl. 9, når det var vitterlig at det aldri var tilkomst til soveværelset før efter den var 12, det var det som var det skammelige.

Hadde det enda vært en kristelig ovn i huset, så kaffekannen kunde stått der, — men slike runde spetakler! Det var nu også en deilig mote. Nu hadde hun denne møie med å holde kaffen varm. Ikke for det, fruen skjente aldri om den var kold, men Johanne holdt sig for god til å benytte sig av det. Men den uskikk å dekke i spisestuen hadde hun for lenge siden avskaffet. Frokostbordet kunde jo ikke stå der og skildre opefter hele formiddagen.

For det måtte jo være skam i folk.

Nu fikk fruen frokosten inn på et brett i soveværelset.

Undertiden kunde det hende at Johanne fikk lyst å vite hvad det var hun kunde drive på til pokkers sådan time efter time der inne på soveværelset, og så gav hun sig til å kike ved nøkkelhullet. Ofte så hun fruen da sitte op og ned med en støvel i hånden og det ene ben lagt i vinkel over det annet kne. Så kunde Johanne plutselig gjøre sig ærend inn, og så skvatt fruen sammen som en som gripes på fersk gjerning, og fikk foten bestøvlet i en fart. Men når så Johanne efter en stunds forløp fant stillheten der inne mistenkelig, og atter tok sig en sving på strømpelesten til nøkkelhullet, så satt fruen i samme stilling, bare med den forskjell at det nu var den andre foten hun var falt i staver over.

Så var det jo godt å se at det var intet utkomme med henne.

Eller hun kunde sitte foran speilet og kjemme håret. Det så ut som om hånden dovnet bort underveis, så slepende gikk den op og ned inntil den falt i dvale og blev liggende på bordkanten, mens hodet hang og lutet som efter et slag over nakken.

Så med ett kunde hun kaste det bakover, sprike fingrene ut og stikke dem inn i håret for å stryke det vekk fra ansiktet. Når hun så satte albuene på bordet og gav sig til å niglane på sig selv i speilet, så visste Johanne at nå kunde hun trygt gå til køis og ta sig en times lur og enda finne fruen på samme flekken når hun kom tilbake.

Et trivelig kvinnfolk den fru Ring.

Og således var det med alle mulige ting. Bare nu det å våkne om morgenen. «Hun ist min sæl ikke lukke øinene op, men ligger og kniper dem sammen og kvier sig for å vedgå at det er høie, lyse dagen,» kunde Johanne stå og si til piken nedenunder.

Men det var flere ting Johanne ergret sig over. Til eksempel nu dette, at hun måtte stå der og lyve og si at fruen ikke var hjemme, når dog Gud i himmelen skulde vite at hun lå der og drog sig i stolen, hvis hun ikke drev over en bok et steds eller holdt på et hekletøi, som ingen skulde bille henne inn var for annet enn et syns skyld.

«Jeg er ikke hjemme» — eller «slipp ingen inn, jeg har hodepine» — å, hvor hun kjente dem til å brekke sig av, disse beskjeder. Hvor hadde hun ikke hermet dem op igjen og vrengt dem fra sig der ute i kjøkkenet med en stemme som ikke just hadde en smigrende likhet med fruens.

«Det er Gud for sørge mig den argeste dovenskap,» brummet hun ofte som konklusjon på sine forargede betraktninger. «Hun kunde ha godt av å røre på kroppen sin,» og hun gjorde en bevegelse med hånden som om hun smelte med en pisk.

Når det så tok i entréklokken, kom fruen ofte farende og rystet hodet midt i kjøkkendøren for å innskjerpe instruksen. Det var så vidt Johanne fikk se hun ikke led av noe tilfelle i benene, hvad hun hadde god grunn til å mistenke henne for, så møisommelig hun drog sig fra dagligstuen til spisestuen og tilbake igjen.

Det var jo umulig å være i et slikt hus. Hun verket i ørene av denne idelige stillheten, og hun var så forfjamset i blodet, at hun når klokken gikk, skvatt op i en forskrekkelse og fikk en urolighet over sig som en som har noe utestående med politiet.

Til høsten vilde hun flytte, hun hadde så ikke større takken for alt det hun gikk igjennem, for den fru Ring skulde så menn aldri ta så meget som et erkjentlig ord ifra sig.

Tingen var at Johanne hadde det så ulike meget bedre, enn hun hadde vært vant til.

Men hun kjedet sig.

For hun var av et driftig og virkelystent temperament, og sine forrige matmødre hadde hun levert de mest durable bataljer.

Men her var ingen anledning.

Å gå således året rundt uten at det kom noen ting på! — Hun vilde heller hatt husspetakkel hver eneste dag.

Men fru Ring holdt sig så passiv som en fremmed losjerende. Hun gav Johanne de nødvendige penger til husholdningen og lot henne stelle som hun selv vilde.

De første fjorten dager hun var 1 tjenesten, hadde Johanne regelmessig hver morgen spurt om hvad de skulde ha til middag, og like så ufravikelig regelmessig fått til svar: «Lag hvad De vil.»

Så var hun holdt op med å spørre.

Engang hadde hun prøvd å ergre henne ved å sette frem den samme sort mat tre dager i trekk. Men hun hadde ingenting hatt for det. Fru Ring hadde som sedvanlig spist uten å si et mukk.

Slikt målte jo sa hen sten

pr

Inne i stuen var det blitt mørkere og mørkere. Koksen var utbrent, og Constance satt just og kviet sig ved tanken på, at hun blev nødt til å reise sig, hvis hun ikke vilde la ilden gå ut. Så hørte hun entréklokken og for pilsnart i været. Bare hun ikke slipper dem inn! Hun grep fatt i spisestuens dørgrep, men blev stående, ørene var reist, halsen strakt fremover. Hun lyttet med en anstrengthet, som gjaldt det liv og lemmer.

«Ja så sannelig —,» og som en katt smøg hun gjennem døren.

«Sitter du i mørke, Constance —?»

Ordene rullet hen i den varme, parfymerte luft, og det kom i det samme et gufs av marsdagens fuktige kulde inn i stuen.

«Men gi da lyd, du risikerer at jeg snubler i dig —.» Den inntredende gikk et skritt fremover og støtte mot en stol. Med et lydelig: «Huff da!» vendte hun sig om, famlet efter døren og skyndte sig ut med en nervøs hast, som var det noe vondt i hælene på henne.

Constance, som satt på huk i den fjerneste krok av stuen, innså at Johanne, når hun først hadde åpnet fiendtlighetene, ikke vilde gi sig med dette, men komme og lyse henne frem. Hun reiste sig derfor og stod et øieblikk stille for å få sitt ansikt lagt i folder. På stemmen hadde hun hørt at det var Marie. — Idet hun trådte inn, kom denne og Johanne gjennem den motsatte dør, den siste ganske riktig væbnet med en håndlampe.

«Var du her?» spurte Marie med noe i stemmen som lignet indignasjon.

«Nei, jeg var der,» sa Constance, og viste med hodet på døren bak sig.

«Her stod jeg og talte til bare det belgende mørket. Huttitu, hvor det var fælent!»

«Tend lampen, Johanne, og gå ut med den der, — De ser vel at den oser,» — sa Constance tilrettevisende.

Johanne knep sine tynne leber sammen for å skjule det skadeglade smil i munnvikene og kastet et blikk fra lampen til fruen, som tydelig sa at det om osingen var noe tøv. Men utenfor slo hun på nakken og mumlet: «Hvad jeg skal være hennes løgner for, — så menn godt av å røre sin valne munn.»

«Du min, hvor her er varmt,» sa fru Marie og pustet.

Constance ymitet noe om å løse på tøiet, hvortil den annen bemerket at det var hun nødt til, hvis hun ikke vilde risikere å få vondt.

Constance rullet persiennene ned; så gikk hun bort for å hjelpe henne med kåpen.

«Takk, jeg tar den ikke av, — jeg sitter bare et øieblikk,» og hun lot den gli ned over sine skuldrer, innen hun satte sig.

Constance tok likeledes plass og grep sitt arbeid. Hun snakket om været og spurte efter de små uten å legge merke til svarene.

Fru Marie hadde trukket av sine hansker. Hun satt og glattet dem med distré omhyggelighet og så ut til å være beklemt. Hun spurte om hvordan det stod til med kardialgien, og fikk det svar at den var ved det samme.

«Naturligvis — som du sitter inne, — — jeg undres ikke på det.»

Constance trakk sig bakover på stolen med et lite sleng til siden, som var det noe hun unddrog sig.

«Går det godt med basaren?» sa hun, for å holde liv i snakket.

«Utmerket, vi har fått en masse, og det strømmer inn fremdeles.»

«Det var jo morsomt,» sa Constance og gjespet lydløst.

«Du kunde så menn gjerne vært med, men sådan er du nu alltid.» Det kom så likegyldig som var det slett ikke det hun vilde sagt, og hanskene syntes fremdeles å legge beslag på hennes opmerksomhet.

«La oss nu ikke komme inn på det igjen.»

«Nei, la oss endelig ikke det. Jeg for min del er alt annet enn oplagt til det i aften.»

Constance stusset et sekund ved hennes saktmodighet. Hun pleide, når det gjaldt dette, å ha en ordflom så Gud sig forbarme.

«Har du nylig vært i teatret?» spurte Constance for å si noe.

«Nei — jo, hvad sier jeg, — jeg så jo «Fallitten» forleden.»

«Moret du dig?»

«Ja —. Ja, det vil si, det var gripende.» Hun hadde tatt op sitt lommetørklæ og høist umotivert pusset nesen. Nu la hun fine folder på det, som hun strevde med å få bene. «Det er fryktelig der hvor familien får vite at de i grunnen er tiggerferdige,» vedblev hun. «Men forresten, fattigdom er ikke det verste.»

«Nei, det er sikkert,» henkastet Constance.

«Ja, det er lett nok sagt du, — men sett det hendte med en selv, — ja, f. eks. med dig, Constance.» Det lød som om hun tok fart for å få det sagt, og stemmen vibrerte litt.

«Hvad hendte?» Det var et glimt på Constances ansikt og et snev av engstelighet i stemmen.

«Ja, at du blev fattig, — ja f. eks. mistet hvad du eier.» Hun støtte ordene fra sig med pilsnar hast.

«Er det noe galt med prosessen?» — spurte Constance og rettet sig i setet.

«Har du virkelig ikke merket det, har du ikke sett hvorledes jeg har sittet og pint mig?» Fru Marie drog været dypt og pustet ut.

«Men så si dog hvad det er! Er dommen falt?»

«Ja dessverre. Ja, du forstår det vel, — — de skriver at du har, ja, rent ut sagt, at prosessen er tapt.»

«Men det er jo umulig!» Det var en lyd i halsen som slo klikk.

«Det sa Rikard også, men dessverre, her hjelper nok ingen kjære mor; — han fikk først telegram, og idag kom det brev.»

«Og der stod at prosessen var tapt? Stod det med rene, tydelige ord?»

«Med rene, tydelige ord, —- jeg leste selv brevet. Rikard vilde vært her, men så tenkte han, det var best jeg gikk og forberedte dig.»

«Det kunde du nu gjerne ha sagt mig før,» sa Constance med en stemme som lød fortapt. «Jeg må si det er rart av dig.»

«Jeg kunde jo ikke det før jeg visste det, må du huske.» . «At det var i gjære, mener jeg, så var det ikke kommet så plutselig —. Enskjønt det kan også være akkurat det samme.» Hun kastet sig tilbake på stolen og la armene over kors på brystet.

«En får tidsnok vite det som vondt er, synes jeg. — Jeg vilde så nødig forskrekke dig, før det ikke lenger var noen tvil.»

«Og nu er du aldeles viss på at det ingen feiltagelse kan være?»

Fru Marie rystet på hodet.

«Jeg er altså så fattig, — så fattig som nålen, — simpelt hen tigger —.»

«Nu må du ta det pent, Constance. Forresten, om alt stryker med, det vet jeg ikke riktig.»

«Men det vet jeg så utmerket godt. Ring sa det da han begynte på prosessen, og Hansen har også sagt det, at det vilde være komplett ruin, hvis vi tapte. Men det var han jo riktignok viss på, det ikke kunde være tale om.»

«Prosesser er noe kram; en skulde aldri befatte sig med dem.»

«Men denne her har jo gjort god nytte den, siden jeg har hatt den å leve av i disse år; for hver skilling vilde allikevel være gått tapt i disse deilige jerngruber. En god handel det, riktig en genistrek!» Hun hadde, mens hun talte, skiftet plass med nervøs rastløshet, og som hun slett ikke visste av at hun gjorde det. Nu satt hun på en lav meiestol og gynget ilferdig frem og tilbake.

«Hvad vil du nu gjøre, Constance?» spurte fru Marie.

«Gjøre? Undskyld, men det er virkelig et underlig spørsmål.»

«Ja, jeg mener, hvad du akter å ta dig til?»

«Akter å ta mig til? Hvad skulde jeg akte å ta mig til? Kan du si mig det?» Det var noe over henne som minnet om bobler i kokende vann.

«Det første du må gjøre er naturligvis å si op leiligheten og selge dine møbler,» svarte fru Marie med en stram mine.

«Og så?»

«Ja, så må du se til å få dig en post som lærerinne eller en plass hos en enkemann, eller oprette en industri, eller» —

«Eller søke mig et embede som sogneprest eller få mig en ansettelse ved et cirkus, eller gi mig til å være jordmor —» avbrøt Constance, «å det er nok av ting å begynne på!»

«Jeg synes ikke at situasjonen innbyr til spøk, men det forstår sig, kan du være oplagt, så kan alltid jeg.» Fru Marie reiste sig og trakk kåpen opover skuldrene.

Constance så ut som om hennes tanker stod stille. Hun satt og stirret frem for sig med sammentrukne bryn og et hårdt uttrykk i de mørke øine.

«Forresten Constance,» vedblev den annen, idet hun bøide sig ned og knappet de nederste knapper i sin kåpe, «så synd som jeg synes i dig, — ja, du må ikke bli sint, — så tror jeg virkelig du har godt av det.»

«Ja, når alt kommer til alt, skal du se det er et stort hell dette her —,» sa Constance.

«Ja, for du kan nu si hvad du vil, så er det allikevel et sørgelig liv du har ført,» vedblev fru Marie, mens hun trakk sine hansker på og langsomt glattet skinnet om hver særskilt finger. «Ingenting har du hatt lyst til, og ingenting har du villet bestille, ikke så meget som så,» — hun strøk sin høire hånd over den venstres innvendige flate. «Se nu bare basaren, som vi andre har hatt alt det strev med, har du villet løfte så meget som en finger, og det enda vi gikk og bad dig? Slikt er, — ja det hjelper ikke, slikt er rent ut sagt for galt. Og det hevner sig.»

«Det ser ut til det,» svarte Constance, «og det er jo godt at rettferdigheten skjer fyldest.»

«Du tar det så besynderlig, du formelig skaper dig sint, — som om jeg kunde hjelpe for det.»

«Men Herre Gud, Marie, du kan da vel begripe at det ikke just morer mig å få vite, at jeg i den nærmeste fremtid kommer til å dø av sult.»

«Ja hør nu bare, det er ikke et skikkelig ord å få ut av dig, og det nytter jo ikke å tale fornuft. Du er så, hvad skal jeg kalle det, — krakilsk !»

«Hadde du kanskje ventet å se mig springe i taket av henrykkelse over efterretningen? Og må jeg spørre om ikke et menneske har lov å gå fra konseptene under slike omstendigheter?» Stolen hadde hun holdt stille, mens hun talte; nu tok hun på å gynge igjen med den forrige fart.

«Hvis det kunde være noen hjelp i det, så — —»

«Det er like god hjelp i det ene som i det andre. Det er slikt slag det.»

«Bare jeg kunde få dig til å innse at du nødvendigvis må gjøre noe.»

«Men jeg skal da vel ha lov til å besinne mig vel — —? Jeg kan da sant for Herren ikke gi mig til å slepe møblene ned i auksjonslokalet nu på stående fot, likevel!» Stolen stod atter stille for straks efter å settes i gang igjen.

«Du er ikke til å komme nær i aften. Jeg vet nesten ikke, om jeg tør komme frem med den hilsen som Rikard gav mig med, og som gjelder mig selv også forresten.»

«Hvad var det for en hilsen?»

«At vi så gjerne vilde ha, du skulde flytte over til oss, inntil alt dette var ordnet, — ja, at vi kort sagt så gjerne vilde hjelpe og råde dig.»

«Ja, takk, — det vet jeg nok.»

«Ja, for vi har virkelig så vondt av dig, både Rikard og jeg.»

«Å — jeg finner nok på råd.» Og hun nikket med hodet noen bistre nikk.

«Er det noe i særdeleshet du tenker på?»

«Nei da! Men i verste fall kan jeg jo ta livet av mig. Den utvei er det jo.»

«Tal ikke så stygt — enskjønt, du gjør mig ikke bange. — Den som mener det alvorlig, taler ikke om det, — det er en gammel erfaring.»

Constance mumlet noe mellem tennene og nikket atter med en forherdet mine.

Fru Marie var ferdig til å gå. Hun hadde nølende tatt sin muffe; nu stod hun og klappet dens bløte skinn med sin behanskede hånd.

«Det er én ting, jeg så gjerne vilde spurt dig om, men du må love mig ikke å bli sint, Constance —»

«Spør bare,» sa den annen sløvt uten å flytte øinene fra den arabesk i gardinet, som de var heftet på.

«Hvorfor har du gitt Lorck en kurv? Ja jeg spør bare i all vennskapelighet» — vedblev hun hurtig, da Constance med et plutselig sett dreide sig om på stolen.

«Lorck!» sa hun. «Hvad vet du om det? Forresten er det noe snakk.»

«Nei, Constance, det tror jeg ikke, — husk at Lorck er Rikards gode venn og min også for den saks skyld, — og noe har det vært imellem dere, — det er jeg viss

på. Men det skal du vite, at har du sagt nei til ham, så vil jeg ikke si hvad jeg synes.»

«Så får det være det samme da,» sa Constance og salte sig rolig til rette på stolen igjen.

«Jeg tenker slett ikke bare på den praktiske side av saken, hans gode stilling, hans store formue, hans anseelse og smukke ytre, men i og for sig er det mig høist ubegripelig.»

«Ja, jeg kan tenke det,» sa Constance.

«Ja, for hør engang, Constance, det er da vel din mening at du vil gifte dig igjen?»

«Synes du ikke ett ekteskap er nok, må jeg spørre?»

«Nok! — Ja, hvis du enda hadde noe å virke for, men slik som du har stelt dig! Har du virkelig et øieblikk tenkt at du vilde gå slik og slenge gjennem resten av ditt liv?»

«Jeg vet ikke hvad jeg har tenkt jeg,» svarte Constance med en geberde som om hun var lei og kjed av denne passiar.

«Nei, det er just ulykken det, — men hør nu, Constance, kunde du ikke skrive til Lorck —»

«Og be ham fri igjen?»

«Ja, om du så gjorde, du kunde falle på verre ting. Men du kunde jo bare gjøre en tilnærmelse, — ja du fant nok alltid på ordene.»

«Siden jeg nu er så yderlig redusert,» hun smilte bittert, «ja, det gjorde jeg nok.»

«Det kommer jo slett ikke saken ved, — det er jo ikke penger han vil ha, — og når nu mannen er så forelsket, så er det ingen skam i å komme ham i møte.»

«Hold op med det snakk, Marie!» Constance var trett.

«Ja, ja, du skulde ikke være så kjepphøi, Constance, den dag vil komme, da du angrer det, tro du mig, og så kan det være for sent.»

Constance gjorde en avferdigende bevegelse og så ut til å være bestemt på å tie. Så sa fru Hansen god natt og gikk.

Constance fulgte henne ut, rent mekanisk, og lyste henne ned trappen.

Kapittel XXII

Da hun atter var i stuen, dekket hun lampen til med en stor, lyserød skjerm. Så gled hun ned i sofaen, skjulte ansiktet i en av putene og blev liggende i en ubekvem stilling med benene på gulvet. Hun gråt ikke og rørte sig ikke. Hun forsøkte å tenke over sin stilling, men det blev bare til begynnelser, som løste sig op og var vekk likesom såpebobler. Det vilde ikke danne sig en eneste ordentlig tankerekke, og hun kunde ikke få tak i noen hel forestilling.

Lorck gled frem og tilbake, men hans billede var matt og utydelig og gikk hvert øieblikk i stykker ved det rot av alskens andre ting som skjøv sig op.

Om hun hadde giftet sig med ham! Uff nei, — hun hadde ikke lyst —. Men så hadde hun dog vært på det tørre, — og han elsket henne visst —. Ja pytt, ja, hvad kunde menn prestere i retning av kjærlighet? — De gikk og dryset om og flanet med ord og følelser, til de var utjasket som gatetøitene — og så kom de og bød sig frem til ekteskapet. — — Deres kjærlighet var en vemmelse —. De elsket den ene og levde med den andre. — Ikke for det — det kunde altsammen være bra nok, og kanskje var det ikke så sjabert som det så ut, — hun var ikke tilsinns og gå i rette med noen, når hun bare slapp å ha med det å skaffe.

Så kom hennes døde ektemann, ikke lenge ad gangen, han blev borte og kom igjen atter og atter. Bruddstykker og minner fra deres samliv streifet hukommelsen i broket skifting. Hun var så vammel ved det; det var de likegyldigste ting, som hun slett ikke gad huske, men det blev ved og blev ved likesom skyggene i måneskinnet, når vinden bøier trærnes grener sakte op og ned.

Johanne meldte at teen stod på bordet, om fruen værs” go vilde spise. Hun för op og sa takk, men la sig straks tilbake i samme stilling.

Hvad skulde det nu bli av henne? — Leve av sine slektningers almisser på en kvist, som hun måtte leie i en utkant. Leie? Hun hadde jo ingen ting å betale med. — — Og når hennes tøi blev slitt, og hun trengte nytt —. Det sludder og ta ut som lærerinne, — hun kunde jo ingen ting. — — Eller styre for en enkemann — aldri i verden! Og så alt det snakk de vilde velte ut over henne, — alt det snakk og snakk og snakk. — — Nei, det eneste var å ta livet av sig — det var en formelig plikt — en æressak. Hun var jo så kjed av det og hadde ofte for alvor tenkt på å gå sin vei. Hvad var det også å bli for? Vente til døden en gang kom og kastet henne på dør, enten hun vilde eller ei. Det var bedre å gå godvillig.

At hun kunde være så feig og grue for den smule smerte ! — — Å, men det blev nu visst gresselig, når giften var slukt. — Straks vilde det begynne, — brystet trekke sig sammen, ansiktet bli sortflammet. — Det vilde komme en rallen i strupen, — kanskje vilde det velte skum ut, — fråde var det visst de kalte det, — — og så vilde hun være så forandret, så stygg bakefter —

Den, som fant henne på sofaen. — — Det vilde gi et sjokk i familien —, de vilde alle komme settende, og så vilde de lette — ganske sakte — på det klæde, doktoren hadde lagt over hennes ansikt.

Hun hadde en flaske blåsyre, som hennes mann hadde brukt den gang han fikk sin raptus med å fotografere. Hun hadde omhyggelig forvart den, for det stod dødningeben på vignetten.

Ja, hun vilde gjøre det ennu i aften. Det var i grunnen godt at dette var kommet på, ellers hadde hun gjerne vært i stand til å leve det vemmelige liv til ende på et

vis. — — — Om det nu også gjorde vondt —, det gjorde vel aldri godt å dø, — og dessuten tapte hun jo straks bevisstheten.

Bare hun kunde få Johanne på dør, for alene i leiligheten måtte hun være. — Hun kunde jo egentlig gjerne skrive et brev til dr. Blunck og be ham, — ja naturligvis, det måtte hun jo. — Hun satte sig til skrivebordet, og et par minulter efter var brevet ferdig.

«Kjære dr. Blunck,» stod det, «kom i morgen tidlig, så snart De kan, og når De ser, hvad det er, så vær diskret for gammelt kjennskaps skyld. Deres Constance Ring.»

«Så sier han at jeg er død av et hjerteslag, og det er i grunnen nokså hensiktsmessig, — så blir det heller intet vrøvl! med begravelsen.» Hun satte adressen på konvolutten og gikk ut i kjøkkenet. Der satt Johanne ved det lille bord borte i hjørnet og spiste sin aftensmat.

«Gå med dette brev, Johanne, legg det i en postkasse, — her er ti øre til et frimerke.»

Johanne drakk resten av teen i én slurk og reiste sig.

«Har De noe å utrette for Dem selv, kan De gjerne bli ute i aften,» la hun til, idet hun rettet på en hårnål som syntes å genere henne.

Det var noe ved fruens stemme som fikk Johanne til å stusse. Bare den måte hun sa Johanne på; hun blev så underlig, likesom rørt ved det.

«Jeg sier takk, så vil jeg se innom døren til min søster, som fikk sig en liten forleden.» Hun satte skyndsomt koppene og tallerkenene sammen for å gjøre bordet ryddig før hun gikk.

«Se så å komme straks avsted, Johanne, jeg er så redd de skal lukke, så De intet frimerke får.»

«Men jeg skulde vel ta av bordet og gjort i stand på soveværelset?»

«Det skal jeg selv besørge; — De må ikke komme inn mer i aften, — jeg har hodepine og vil gå til ro, — hører De, Johanne —»

«Godt, frue,» sa Johanne og nikket.

Da Constance atter var i dagligstuen, begynte hun å rote i sitt skrivebord. Brev og papirer, rubb og stubb kastet hun ned ved siden av sig. Det blev en stor dynge. Noen kvitteringer og en assuransepolise, som forresten | 212 Constance Ring

var utløpet for over et år siden, la hun tilbake på sin plass. —

Det ringte. Forferdet sprang hun op og låste døren. Men så husket hun at Johanne ikke var hjemme, at ingen verdens makt kunde bringe dem inn til henne, og så kom det for et sekund et uttrykk av tilfredshet på hennes ansikt. Straks efter sa hun sig selv at det var avisbudet som hadde ringt, men hun gad ikke gå ut efter bladet i aften.

Men var det nu også sikkert at Johanne var gått. Hun trengte til å forvisse sig om det; før var det så utrygt. Med lampen i hånden gikk hun ut og så efter. Kjøkkenet var tomt; hun kikket inn i pikekammeret, — jo, hun var vekk. Så gikk hun raskt over kjøkkengulvet, men idet hun la hånden på dørgrepet, så hun sig tilbake og blev underlig slått av, hvor lunt og koselig det var. De hvite halvgardiner var trukket tett sammen, og kappen ovenfor var heftet op i midten med en blå silkebåndsrosett. På det lange benkebord ved vinduet lå en hvit dreiels duk, og på dette stod en bukett blåveis i et glass vann. Det var en eiendommelig lukt av brent kaffe og russesåpe, som hun fant så behagelig at hun formelig stod og trakk den til sig. Håndklærne hang på sine bestemte plasser, det til lampene borte i kroken sammen med glassbørsteren og lampesaksen, det til knivene nærmere vinduet, og de andre to tett ved spisekammerdøren. På komfyren stod den blankpussede vannkjel og surret; krokhyllene over benken var belagt med hvitt papir, som Johanne hadde klippet ut i hull og tunger som på liktøi, og der stod messingkaffekannen og skinnet mellem to blanke støtere. Under komfyren lå den finskårne kjøkkenved stablet op, og borte ved vasken hang begge hennes grønnmalte blomstersprøiter. Gulvet var renskurt, og på matten foran døren lå katten og døset.

Hun hadde aldri tenkt sig at et kjøkken kunde være så innbydende. Det var jo som et stykke forjettet land, og det gikk som en anelse gjennem henne om mangen en stille hviles og hygges stund efter endt gjerning midt i denne orden og renslighet.

Plutselig fløi katten som en ball med et hvesende glefs over gulvet og slo kloen i en mus. Med et dempet skrik styrtet hun ut av kjøkkenet og skyndte sig tilbake til sine brev.

Hun knelte ned og begynte å samle dem op i sitt kjolefang, og da hun hadde hele bunken, gikk hun bort til ovnen og puttet inn så mange ad gangen som hun kunde gripe om. Ilden var gått ut; hun rev av en fyrstikk og tendte, men det vilde ikke riktig til, før hun med ildrakeren hadde skaffet luft, da brente det lystig til aske. Hun satt og så inn i ilden med en tungsindig mine, som var det en likbrenningsprosess hun bivånet foran denne gamle, kjære ovn, hvor så mangen en time av hennes stakkars liv var drevet over.

Hun ordnet ennu et og annet og begynte å rydde sitt syskrin. Den ennu ikke ferdigfaldede strimmel falt henne i hendene; mekanisk og likesom kjærtegnende lot hun den gli gjennem fingrene og begynte å rulle den op. Herre Gud, det hadde dog ikke vært så gale dager, hun den gang hadde hatt. Den gang, — det var jo ennu i går, i dag, — og hun syntes det lå år imellem. —

Hurtig og uten å se sig tilbake gikk hun inn i soveværelset. Her stod et vindu åpent; hun kikket ut og så på været. Det hadde bedaget sig nu; himmelen var full av sønderrevne skyer med store stykker blått, hvorfra halvmånen skinte ned. Hun regulerte persiennen således at lyset ikke skulde falle inn mellem de grønne trespåner. Så trakk hun chaiselonguen frem fra kroken og stillet den således at hvis det lå noen på den om morgenen f. eks., vilde dagslyset falle over ansiktet, når persiennen var oprullet. Hun satte sig på chaiselonguen rett op og ned; med hendene tok hun fatt i de stoppede kanter, som trengte hun et holdepunkt. Hodet var foroverbøid. Lenge satt hun ubevegelig. Gang efter gang gjorde hun mine til å reise sig, men blev allikevel sittende.

Taffeluret der inne begynte å slå. Hun för sammen og talte slagene ett for ett. Elleve! Så reiste hun sig med hast, avførte sig sin kjole, sitt korsett og sine støvler og tok slåbrok og tøfler på. Hun hadde hele tiden sett så dødt og stirrende ut av sine øine, men nu da hun følte den bløte slåbrok om sine lemmer, kom det et mildt uttrykk på hennes ansikt. Hun så op og ned på alle de gamle, kjente gjenstander, disse stumme tjenere, som hadde vært så tro og stille til sin gjerning. Det dukket minner op, som hang sig fast over alt. Hun blev så sår om hjertet, og hun følte plutselig en fortærende sorg, en usigelig medynk med sig selv, fordi hun nu skulde forlate alt dette, som hun i grunnen hadde kjært. At hun var pisket til å gjøre det, virkelig pisket! Ja, for hun kunde jo ikke annet, hun måtte jo avsted; timen var kommet og det var ingen pardon. Og hun hadde ærlig fortjent sin død, — hun hadde jo levd som et dyr omtrent, spist og sovet, det var, hvad hun hadde utrettet. Og det skulde hun stå der og kvie sig for å gå fra! —

Med resolutte skritt gikk hun til chiffonniéren, hvor flasken lå forvart. Hun stakk nøkkelen inn i den øverste skuff og dreide rundt.

I dette øieblikk hørte hun det gå i kjøkkenet. Hun skvatt i været og ristet sterkt. Johanne var altså kommet, før hun var blitt ferdig, — klokken var jo også halv tolv. Så husket hun brevet og gikk ut og spurte om det var besørget.

Nei, Johanne hadde ikke fått frimerke; det hadde vært lukket i butikken.

Constance følte en uforklarlig lettelse.

«Hvis fruen vil ha bud til doktoren, kan jeg gå der ned i morgen tidlig straks,» sa Johanne.

«Å ja, det kan også være tidsnok da. La mig få det tilbake så lenge.»

Johanne tok i lommen. «Her er et til,» sa hun, «jeg møtte postbudet på trappen, og så tenkte jeg det var best å ta brevet, siden fruen ikke vilde uroes.»

Constance kastet et hurtig blikk på konvolutten. Poststemplet var fransk, og hun syntes, hun skulde kjenne skriften. Da hun var kommet inn i stuen, rev hun konvolutten op og så at det var fra Lorck.

På stående fot fløi hun gjennem det, og da det var lest, kastet hun det på bordet, gikk frem og tilbake på gulvet, støtte mot skamler og stoler, ryddet plass ved å skyve dem til side, tok brevet op rett som det var og leste litt i det, gav sig så atter til å trave og blev ved med dette til langt ut over natten.

«Det er meget imot min vilje,» skrev Lorck, «at jeg nu igjen forstyrrer og plager Dem. Siden jeg forlot Norge har jeg ikke gjort annet enn foreholde mig, hvor tåpelig og påtrengende det vilde være å skrive på nytt. Allikevel sitter jeg nu her og gjør det. Jeg må forsøke en gang til. Saken er at jeg har hektet mitt sinn således fast i Dem at jeg ikke er i stand til å komme løs igjen. Jeg kan ikke trives ved livet, når jeg ikke får leve det med Dem. Er det da aldeles utenkelig at De kunde gi mig et håp? Jeg er dømt til å måtte utmale mig, hvorledes allting da vilde bli anderledes. Det går rundt i min hjerne uavlatelig, — det er min fikse idé; den martrer mig dag og natt. Er De da så viss på at De slett ingen bruk har for mig, for min kjærlighet, min ærlige vilje til å gjøre Dem alt det gode et menneske kan gjøre den han elsker? Jeg tenker på ett og ett og det samme: om jeg kunde få Dem til min hustru? Jeg er nu i Paris; hvis det vidunderlige skjedde, at De gav mig det svar, jeg ønsker, så kom jeg straks og hentet Dem og tok Dem med til Paris, hvor jeg for mine studiers skyld akter å forbli en tid. ;

Niels Lorck.»

Da Constance klokken fem om morgenen søkte sitt

leie for å prøve på å sove et par timers tid, hadde hun tatt sin beslutning. Brevet til Lorck lå ferdig på skrivebordet. Hun hadde bedt ham møte henne i København, så kunde de ha bryllup der og dra hvorhen han vilde. —

Under skrivningen hadde hun grått en hel del. Det var meget, som brøtes hos henne. Innerst inne glede over å ha reddet livet, rørelse over sig selv, når hun riktig sterkt fyltes av den kval, hun hadde utstått, medynk, når hun tenkte på, hvor fattig og øde hennes liv hadde vært, angst for det kommende, for det nye ekteskap, mangel på mot og tro til sig selv, og så hånd i hånd med dette et gryende håp til fremtiden, takknemlighet mot Lorck for hans kjærlighet og lengsel efter et menneskelig liv. — — Nu følte hun sig beroliget, nesten tilfreds. Det vilde bli en travel tid, og det var alltid noe å være så optatt. De nyeste parisermoter, som hun forleden hadde fått sig tilsendt, defilerte forbi, og så tenkte hun et øieblikk på, om hun skulde kjøpe sin nye vårdrakt i «Bon Marché», når hun nu kom til Paris, eller på det annet store magasin — hvad var det nu det het — — —

Ja visst, ja, — det var dog bedre å gifte sig enn å dø en selvmorders gyselige død. — Hun hadde jo vært gift før, så hun visste i ethvert fall, hvad det var —. Og dessuten, — — nu, da hun var kommet over alt dette med idealer og slikt, — så vilde hun se så anderledes på det. — Det vilde gjøre en stor forskjell. —

Nei, det er ikke så lett å dø heller, sa Constance til sig selv, mens hun lå der på puten med søvnløse øine og bleke kinner, som plutselig var blitt magre. Hun drog et sukk, det lød som en hulken, og idet hun vendte sig om på siden og trykket ansiktet ned i puten, mumlet hun: «Når alt kommer til alt, er et giftermål bedre.»

Kapittel XXIII

Lorck og Constance lå i Lausanne. De vilde nyte den deilige sveitsiske septemberluft, før de drog til Norge, og hadde foresatt sig å bli der så lenge været var sommerlig.

Nu hadde de flakket om i snart halvannet år. Først et par måneder i Paris, derfra til et badested i Sørfrankrike, så til Italia. Vinteren hadde de tilbragt i Roma, og hele sommeren hadde de vært på hjemreise.

Lorck var på det siste begynt å savne sitt arbeid; han lengtet efter å komme i virksomhet og efter å leve livet med Constance i hjemlige, ordnede folder. Også Constance mente, det skulde være godt å komme til ro. Lorck hadde skrevet til den unge læge, som hadde bestyrt hans praksis at de vilde være i Kristiania i oktober.

I begynnelsen av ekteskapet hadde Constance følt sig ille tilpass. Hun var fremmed og forlegen overfor Lorck og hadde så vanskelig for å tale med ham.

Når han satt med armen om hennes liv og i fortrolige meddelelser utøste sin sjel for henne, mens han lekie med hennes hånd og kysset hennes hår, når han fortalte om, hvorledes han hadde elsket og lidt, visste hun aldri noe videre å svare. Lorck, som merket at hennes taushet ikke var likegyldighet, trengte ikke på for å få henne til å tale; han håpet at den tid snart vilde komme, da hun skulde føle sig trygg og hjemme hos ham, og han syntes, han hadde råd til å vente. Men Constance var mangen gang bedrøvet, halvt skamfull over intet å kunne gi ham til gjengjeld. Hun droges med en fornemmelse av undseelse, som hun forgjeves strevet å få bukt med. Det gikk så vidt at det formelig pinte henne å sitte alene til bords med ham, og hun kunde aldri bekvemme sig til å be ham om penger til det, hun kunde få lyst til å kjøpe. Han måtte alltid av sig selv huske å forsyne henne med lommepenger, og anledningen var som oftest at det tilfeldig kom for dagen at hun ikke eide en skilling, når Lorck manglet småpenger til dette eller hint som skulde betales.

Lorck var imidlertid lykkelig. At hans hustru ikke var så varm og elskovsfull som han selv, forminsket ikke den fryd, han følte ved endelig å ha gjenstanden for sine drømmer og lengsler i sine armer. Han visste at han ikke eide hennes kjærlighet, da han fikk henne; men hun hadde sagt ham at hennes sinn og vilje var bøiet mot lysten og trangen til å elske ham, og på dette hennes tilsagn hadde han bygget sitt håp. Han var gått til sitt nye liv med den ærlige hensikt å ville gi henne sin fremtid, og han tvilte ikke på at han til sist skulde vinne hennes hjerte. All den anledning en ektemann med nok av penger, som er alene med sin hustru, har til å gjøre sig elsket, utnyttet han som en gnier. Hans hele vesen var som et vell av ømhet, hvert ord, hvert blikk en kjærlighetserklæring. Og årvåkent passet han på de uttrykk, han gav sin lidenskap, at hans kjærtegn ikke skulde støte eller skremme henne. Han spant henne inn i en atmosfære av elskov og tilbedelse, og hun levde deri først uten å tenke på det, så fryktsomt undrende, og endelig glededrukken lykkelig. Ja, for således gikk det. Kjærligheten var der, før hun fikk tid til å se, hvordan den begynte. Når hun tenkte på, hvorledes hun i sitt første ekteskap hadde slitt og strevet for å komme til å elske Ring, lukket hun øinene og smilte i takknemlig glede over forskjellen.

Aldri hadde Constance drømt om at det kunde være så frydefullt å leve, at det kunde være slik underholdning i alle de likegyldige småting, et menneske går og foretar sig mellem morgen og aften. Hver eneste liten syssel fikk et innhold fullt av behag. Hennes ungdoms munierhet, som hadde sitt utspring i sjelens inderlige tilfredshet, var vendt tilbake, hun gikk og nynnet om dagene, og det lå et solglansaktig smil i henne øine. Det var en egen stille glede i å gå ved hans side, ikke med noe bestemt mål, men bare gå og gå, og føle det sakte trykk av hans arm, når hun kom med en bemerkning som han glededes ved, eller hun gjorde et spørsmål som klang fornøielig i hans øre. Og når han dreide ansiktet og så ned i hennes øine med et lykkedrukkent smil, så gikk det en varm strøm av henrykkelse gjennem henne. Var de på ensomme veier, blev smilet et kyss som falt av med en munter liten latter, som i hastverk, fordi de hadde råd til å skynde sig. Om igjen og om igjen. Hun levde fra dag til dag i et bløtt favntak av lykke og kjærlighet, som omsluttet henne helt og lukket henne inne i en verden, hvor det var godt å være.

Men umerkelig undergikk deres forhold en forandring. Da han følte sig i den fulle besiddelse av hennes kjærlighet, falt han til ro i bevisstheten om at han hadde vunnet hvad han attrådde i verden. En usigelig fred fylte hans sinn. Alt som lå bak hans ekteskap var ikke lenger til for ham. Forholdet til Constance blev ham livets centrale innhold, det faste stade ut fra hvilket han levde, handlet og opfattet tingene. Han var til mote som et menneske som efter i en rekke av år å ha vært en ganske almindelig dampskibspassasjer har fått egen befordring å fare med, og han sa sig selv at hans skute var et førsteklasses fartøi.

I enkelte stunder lignet han sig i tankene med en seierherre som har rett til å hvile på sine laurbær. Uten å gjøre sig rede for det, gikk han over til å ville være den mottagende, og han nød hennes nærvær og ømhet i fulle drag. Han elsket henne like inderlig, dypere og bedre, mente han selv, men det var ikke mer noen skatt å kjempe for, og derved fikk hans vesen en mer passiv form.

Constance merket forskjellen og fornam savnet av den forrige henrykkelsestilstand. Det blev likesom stillere og tausere omkring henne. Det var som om deres kjærlighets fartøi var kommet inn i et dødvann, og det hendte en sjelden gang at hun syntes seilasen begynte å bli litt ensformig.

De siste par uker, innen de slo sig ned i Lausanne, hadde Constance ikke følt sig riktig vel. Hun plagedes av kvalme og matthet og kunde av og til uten spor av grunn få små nervøse gråteanfall. I Lausanne gikk det plutselig op for henne hvad det var hun feilte. Hun hadde lest i en fransk bok, som hun tilfeldig fant i hotellets havestue; den hadde til titel: Sundhetspleie for unge mødre. Det kunde ikke være tvil; hun hadde alle tilstandens symptomer. En svimlende gledesfølelse grep henne; hennes første tanke var å styrte ovenpå til Lorck og fortelle det. Men da hun var kommet inn i soveværelset, hvor han gikk og byttet snipp, blev hun plutselig undselig; en brennende rødme skjøt sig op i hennes ansikt, og da Lorck vennlig smilende vendte sig om med et uttrykk som om han ventet en meddelelse, kastet hun sig inn til ham med ansiktet gjemt ved hans hals. Og så kom det hviskende, i forblommede uttrykk som en fryktsom tilståelse om en farlig hemmelighet. Lorck forstod ikke straks. Constance måtte knipe ham i øret og skjenne fordi han var så tungnem. Men da det så gikk op for ham blev han stum av henrykkelse. I begynnelsen av deres ekteskap hadde han med iversyk utålmodighet ventet på at denne lykke skulde bli ham til del; nu kom det så uventet på ham. Han holdt henne ut fra sig, betraktet henne med et uttrykk av rørelse, som Constance aldri hadde sett i hans miner. Hun slo øinene ned og vilde atter gjemme sig hos ham, men han grep henne, løftet henne op på sin arm og bar henne rundt i stuen lik et menneske som rent ellevill av glede ikke vet hvad det gjør.

En morgen noen dager senere satt Lorck nede i havestuen og leste i en avis, mens han ventet på Constance, som ikke var ferdig med sitt toalett. Plutselig overraskedes han ved å høre en stemme som han syntes han skulde kjenne. Han vendte hodet i den retning, hvorfra lyden kom, og så gjennem den åpne dør en høi, bredskuldret skikkelse i grå sommerdrakt og stråhatt, som stod og talte med en opvarter inne i restauranten. Før han fikk tid til å summe sig, dreide skikkelsen sig om på hælen, og straks efter kom han inn i havestuen.

«Men hvad fanden, er det dig, Meier !» ropte Lorck og reiste sig.

Meier gikk bakover av forskrekkelse; han stirret et øieblikk på Lorck, som om han ikke trodde sine egne sanser.

«Nå ja —,» sa han med en bevegelse som om han samlet sammen på sig selv —. «Det er egentlig ikke det minste merkverdig, du kunde jo like godt være her som noe annet sted.»

«Vel møtt da, gamle gutt,» sa Lorck og ristet hjertelig hans hånd. «Jeg trodde forresten du var i Norge, bladene har fortalt at du var kommet hjem.»

«Det er jeg også for år og dag siden, men derfor kan jeg jo godt være reist ut igjen.»

«Det var da et pussig treff. Når kom du?»

«I går aftes med Jenny; det var henne, jeg skulde følge.»

«Så du har din søster med, det blir hyggelig for Constance —»

«Henne har jeg allerede avlevert. Hun fant på at hun vilde lære fransk, og så skulde hun i pensjon naturligVIS.»

«Og hvor akter du dig hen?» spurte Lorck.

«Hvor det kan falle sig. Jeg har en måneds ferie som jeg skulde se til å få slått ihjel et sted.»

«Nu, og hvordan går det dig så? Fortell mig litt om det.»

«Det er ikke stort å fortelle. Jeg fusker i å være timelærer, bor i Pilestredet nr. 19 og lever av melankoli og næringssorger.»

«Du er jo blitt berømt mann siden sist vi såes,» ropte Lorck. «Hvorfor forteller du ikke det?»

Meier trakk på skuldrene.

«Berømt ja,» sa han mismodig, «det skal en bli fet av.»

«Men din store komposisjon har jo gjort lykke på konsertene.»

«Puff —» sa Meier med et grin. «Det har intet å bety, når en er så ulykkelig å være født i et filleand som Norge med så elendige musikkforhold . . .» Han slo ut med hånden. «En kan gjerne gå hjem og legge sig.»

«Er man først kommet i skuddet, så er det vel ikke så ille fatt, mente Lorck.

«I skuddet! Hvad pokker kan det nytte å komme i skuddet hos oss? — Det er jo ingen stilling å få, hvad skal en ta sig til?»

«Men du er jo komponist !»

«Komponist» — snerret han, «hvad hjelp er det i å ha laget en smule musikk sammen, som blir spillet på én, høist to konserter i en provinsby som Kristiania?»

«Du er jo også blitt opført i København og Dresden» —

«Og er blitt rosende omtalt i bladene,» — avbrøt Meier og lo ironisk, — «ja, tenk for en lykke!»

«Men du arbeider vel videre, du har jo tiden for dig.»

«Arbeider videre! ja, klimprer piano med begynnere og tygger drøv på harmonilære med vordende ukunstnere.»

«Snakk, gutt,» lo Lorck, «komponerer du ikke noe?»

«Hvor skulde jeg få tid til det fra? Når man ingen formue har, er en fyr som jeg dømt til å gå under i forhold som våre.»

«Hvad er det blitt av dig, gutt? Du, som var —»

«Ja, ikke sant, et så håpefullt ungt menneske!» — avbrøt Meier. «Slikt slites av en —»

De hadde ført denne samtale stående. Lorck så på klokken.

«Har du spist frokost?» spurte han.

«Nei, det vet Gud jeg ikke har, — jeg er sulten som en ulv.»

«Så spiser vi sammen,» sa Lorck. «Eller har du kanskje avtale med noen annen» — la han til, da Meier syntes å betenke sig.

«Ikke tanke på det, — jeg er komplett fri mann.»

«Jeg gleder mig til å se min kones ansikt, når hun plutselig får øie på dig,» sa Lorck.

I det samme gikk døren op og Constance viste sig på terskelen. Lorck betraktet henne smilende og forventningsfull.

Meier blev blek og för med hånden gjennem håret. Constance stusset og så på Meier med spørrende forundring; så gikk det et lyst smil over hennes ansikt.

«Nei snakk, er det ikke Meier?» ropte hun og slo hendene sammen som i overgiven glede — «hvorledes i all verden kommer De her?» «Ja du må nok spørre, Constance» — sa Lorck. «Her

sitter jeg og vet ingen ting, før jeg hører fyren stå og snakke der inne — aldri sett maken til menneske!»

«Qverraskelsen er like stor på begge sider, frue» — sa nu Meier, idet han tok imot hennes fremrakte hånd. «Jeg hadde ikke den fjerneste anelse om, hvilket møte der forestod mig.»

«For et morsomt treff,» utbrøt Constance. «Hvordan har De det?»

«Takk, utmerket. — Det behøver man ikke å spørre Dem om, frue.»

«Nu skal du slå dig til ro her noen dager, Meier.»

«Ja, det må De endelig —» tilføiet Constance.

«Så gjør vi utflukter —» sa Lorck.

«Og får det riktig hyggelig sammen,» fullførte Constance.

Om eftermiddagen hadde Meier hentet sin søster i pensjonen for å få henne med på en tur, som han hadde avtalt med Lorcks. De var kjørt ut til en skrent ved Genfersjøen, hvorfra det var en deilig utsikt, og hadde valgt å gå tilbake. Så drakk de te sammen i hotellet, hvorpå Meier hadde fulgt søsteren hjem til pensjonen. Nu var han på tilbakeveien. Han var glad ved å være

alene, for han trengte til å samle sig efter dagens hendelser.

224 Consiance Ring

Det plutselige møte med Constance hadde virket på ham, som blev det revet op i et gammelt sår. Denne kvinne var hans skjebne. Tanken på henne var det som hadde inspirert ham til å skrive sin store komposisjon. Han hadde gjort utkast til den lenge i forveien, men den gang han fikk vite at Ring var død, begynte han først for alvor å arbeide. I brevet fra søsteren hørte han om det avsondrede liv Constance førte. Uten riktig å gjøre sig rede for det fikk hans håp ny næring ved det billede av hennes ensomhet, som søsterens ord malte for ham. Rastløst arbeidet han videre; så snart han hadde gjort noe som dudde, vilde han reise hjem, fortelle henne om sin kjærlighet og spørre om hun vilde bli hans. Med henne skulde han kjempe sig frem til noe stort og dyktig. Han var så modig og så tillitsfull. Han hadde elsket henne bestandig og trodd på henne, forstått henne bedre enn alle de andre; det var hans stolthet og glede. Når han tenkte på at han engang skulde få hvile sitt hode ved hennes bryst, svulmet hans hjerte av lengsel og glede. Så, nettop som han la den siste hånd på sitt arbeid, kom budskapet om hennes giftermål med Lorck. Det slo ham fullstendig ned. Han lukket sig inne om dagene og streifet ute om nettene, inntil han falt sammen av utmattelse. Han kunde ligge på sofaen og gråte i timevis som et lite barn. Søsteren hadde skrevet om Constances formuesomstendigheter, at prosessen var tapt, og at hun — så sa folk — først da hadde gitt efter for Lorcks frieri.

Hvis han altså bare var kommet tidsnok, kunde alt vært reddet. Det var især denne tanke som grov i hans hjerte som en hakke med spisse grep. Lorck hadde tatt henne fra ham, — tatt henne, hjulpet av det lettferdige tilfelle, Lorck som så lite hadde forstått å vurdere henne, iallfall fra først av. Riktignok var han senere kommet og hadde sagt at han skyldte fru Ring og sannheten å tilstå at han hadde vært en flabb og tatt så rent bort i natten feil av henne. Han husket, hvorledes han fikk tilovers for Lorck fra den dag av. Han kunde ha falt ham om halsen og takket ham; de var kommet hverandre så nær; fra å være kamerater gikk de over til å bli venner. Nu hatet han Lorck. Han unte ham ikke hans lykke, han var ikke god nok for henne, det var ingen, ikke han selv, ikke noen.

Hvor var alt styrtet sammen for ham i det øieblikk han visste, hun var tapt! Han forbannet den brutale skjebne; livet forekom ham neppe verdt å leve. Han fikk avsmak for sitt arbeid, hvad var det nu å kjempe for, hvad å vinne.

Noen tid efter kom budskapet om hans fars død. Det gjorde i den sinnstilstand, hvori han var, forholdsvis lite inntrykk på ham, men da den månedlige understøttelse da hørte op, blev hån nødt til å reise hjem. Det var så godt som ingen formue. Hans mor satt igjen med sin enkepensjon og to uforsørgede døtre, som en onkel forresten hadde lovet å ta sig av.

Så hadde han da begynt på sin virksomhet i Kristiania og slet sig gjennem livet fra dag til dag, kjed og lei og trett og misfornøid.

Han var likesom kommet mere til ro på det siste, syntes han, han hadde begynt å glemme, og så lot skjebnen henne plutselig dumpe ned like foran ham.

Nu var det alt sammen brutt frem igjen. Hans kjærlighet, hans sorg, hans lidelse ved å vite henne i en annen manns armer. Det var utålelig, umulig å se på det, — han måtte bort, innen han blev så elendig at det ikke mer var til å skjule. I dag hadde han klart sig godt, de hadde ikke merket det minste. Det var tydelig på Lorck at han ingen anelse hadde om hans tilstand. Men hvorledes hadde han ikke også kjempet.

Han var ved hotellet. Uten å se til høire eller venstre løp han op trappen til sitt værelse.

Kapittel XXIV

Imidlertid satt Lorck og Constance nede i et lite lysthus, som lå i det ene hjørne av hotellets rummelige have. Det var en sval og stille aften. Lorck var varm efter turen og drakk rødvin med is for å kjøle sig. Constance satt tilbakelenet i den makelige havebenk med et stort sjal av sort ullknipling kastet om skuldrene. Haven var full av lyse striper måneskinn og skarpttegnede skygger; inn i lysthuset falt det bleke dimmer gjennem vinløvets åpning og tegnet sig på gulvet og bortefter bordet som utallige små og store uregelmessige flenger.

De talte om Meier og var begge oplivet av møtet med ham. Constance syntes han var blitt så forandret, ikke til sin fordel, mente hun. Han var så blasert og snakket så spottende om sig selv og all ting. Lorck svarte, at således gikk det med de kunstnere, som var dømt til å leve i Norge. «Det er forresten synd i ham,» la han til, «for han er en kjekk og prektig gutt. — Jeg har alltid så godt kunnet like ham.»

«Ja, jeg også,» sa Constance. «Jeg vilde ønske, han blev gift med en rik dame.»

«Skal vi legge våre hoder i bløt og se å skaffe ham en?» spurte Lorck smilende.

Constance lo.

«Når vi nu kommer hjem, skal vi være riktig hyggelige mot ham, Constance, — jeg tror, han synes om å være sammen med oss.»

«Ja, riktig hyggelig» — svarte Constance.

«Han var visst forresten rasende inntatt 1 dig en tid, du. Merket du ikke noe?»

«Ikke spor» — var svaret.

«Lot han sig aldri forlyde med slikt noe?»

«Aldri!» — svarte Constance.

«Nei, han er nu en fin og velopdragen person» — tenkte Lorck og ofret minnet om sin egen opførsel et stille sukk.

«Det har nu vel forresten også vært en ganske forbigående raptus han har hatt» — sa han høit.

«Sa han noe til dig om det da?» spurte Constance med et halvt skjelmsk, halvt undselig smil.

«Nei da, ikke det Guds skapende grand,» forsikret Lorck. — «Det kan godt hende, det bare var en grille av mig, — jeg gikk nu og syntes at alle måtte forelske sig i dig, skjønner du.»

De tidde begge stille noen minutter.

«Hvad er det du tenker på, Conny min,» sa så Lorck og søkte efter hennes hånd.

«På ingen ting i grunnen» — sa hun vennlig.

«Snakk — fortell nu,» bad han, og drog henne nærmere til sig.

«Ja det er nu lettere sagt enn gjort. — Undertiden farer ens tanker så løpsk, eller de kommer i småstumper og er så usammenhengende, eller det er det rene tusseskap en sitter og kjøres rundt av, det er slett ikke til å finne ord for.»

Han hadde lagt sin arm om hennes liv og bøide med den annen hånd hennes hode inn imot sig, så det kom til å hvile ved hans hals. De holdt hverandre omslynget og satt litt uten å tale.

«Men nu vet jeg, hvad jeg tenker på» — hvisket Constance og trykket sine leber mot hans skjegg.

«På hvad da, Conny?»

«På det, vi så ofte har talt om, på hvor lykkelig du har gjort mig, på alle våre skatter, på alt det vi har levd sammen, på den kjærlighet du har elsket frem i mig, og især på det, du vet, det, som forestår.»

«Min elskede, søte» — sa Lorck og trykket henne tettere til sig. «Hvor du gjør mig lykkelig — hvor dine ord er livsalige, og dine kjærtegn søte. Og du, som var så redd for å ta mig —» la han litt efter til med ømmere stemme.

«Ikke dig mer enn andre — jeg hadde ulyst eller avsmak sånn i det hele tatt.»

«Du stygge, som ikke vilde vite av mig. — Kan du huske, hvordan jeg måtte streve. — Og hvis brevet ikke var — uff, jeg tør ikke tenke på det.»

«Det var en gresselig tid,» sa Constance, «slikt et vesen jeg var blitt til. — At du virkelig hadde mot på mig, det var godt gjort av dig» — hun klynget sig til ham.

«Jeg elsket dig, Conny.»

«Og 1 begynnelsen da vi var gift, — kan du huske, hvor dum jeg var — rent ulykkelig av generthet.»

«I grunnen har jeg vært nokså utholdende, Conny, det må du innrømme, for du gjorde alt for å ta motet fra mig, men som sagt, jeg elsket dig, — jeg har aldri elsket før jeg begynte å elske dig.»

«Er det virkelig sant, Niels, — si, er det sant?»

«Ja, min venn, det vet jeg nu, hadde du ikke vært, vilde jeg aldri lært kjærlighet å kjenne. — Og nu, da vi har vår skatt i vente, — jeg er overlykkelig, Conny» —

«Men du har dog vært forelsket i andre, — ja, og stått i forbindelse med andre?»

«Det har vært vrøvl og tant, Conny, først du har gjort livet levende for mig.»

«Og slik er det også for dig, Conny,» — vedblev han litt efter, — «ditt liv begynner først med mig, ikke sant?»

Hun svarte ikke.

«For du elsker mig, si, at du elsker mig.»

«Det vet du jo, Niels» — sa hun sakte.

«Men si det allikevel, — det er så søtt å høre.»

Det påkom henne en underlig fornemmelse. Hun følte lyst til å riste hans armer av sig og løpe bort. Det var, som om noe spøkelsesaktig i mørke kom listende bak på henne, noe, hun ikke torde vende sig om for å se på. Det fikk henne til å gyse. Og så i samme nu mintes hun det blide velbehag, som hadde smøget sig over henne, da Meier en dag rent tilfeldig kom til å legge armen på ryggen av den stol hun satt i. Men nu vilde hun bort fra alt dette, og så med et sprang inn i den forestillingskrets av elskov og lykke, hun i disse mange måneder hadde levd i. Hun svøpte minnet om de søte timer og alle de fortryllende småtterier, som hadde vært mellem henne og Lorck, om sig som et vern. Hun vilde være lykkelig, var det.

«Jeg elsker dig» — sa hun, «elsker, elsker dig,» og hennes kyss og kjærtegn var heftigere enn noen sinne.

Lorck trykket henne til sitt hjerte med et henrykt smil om de halvåpne leber. Hun gjemte sitt ansikt i hans bløte, tette skjegg.

«Men hvad er det» — sa han med et plutselig rykk, «jeg blir syk.» Han grep om hennes hånd og bøide sig stønnende fremover. Heftige kuldegysninger gikk gjennem ham.

«Du har forkjølt dig av den isen» — sa Constance — «kom la oss gå op.»

Med møie reiste han sig og gikk støttet på Constances arm op gjennem haven og inn i hotellet; av og til stod han stille og gav sig av smerter.

Da de var kommet op på sine værelser, forskrekkedes Constance over hans blekhet; en kold sved lå på hans panne, og han klaget over en ulidelig kvalme. Hun lot straks sende bud efter en læge.

Det var en halvgammel, undersetsig liten franskmann med masser av grått hår og skjegg. Han sa til Constance at hennes mann hadde pådratt sig en heftig forkjølelse, men at han håpet det ikke blev slemt. Så lovet han å sende noe medisin og komme igjen neste morgen.

Kapittel XXV

Lorck lå i gastrisk feber. Constance pleide ham med utrettelig omhu. Som oftest kjente han henne ikke, men

tok henne for en annen; han gav henne hyppig navnet Kristine.

Lægen skaffet en diakonisse som skulde våke hver annen natt for å skifte med Constance. Han mente at det vilde gå en tre-fire uker, før det kunde være tale om å tenke på hjemreisen; forresten var det ingen fare, når de bare iakttok forsiktighet.

Meier hadde opgitt å reise nu og sagt til Constance at han blev så lenge han kunde være henne til nytte. Constance hadde takket ham med stor hjertelighet og ikke lagt skjul på, hvor glad hun var over hans beslutning.

Han var henne til daglig hjelp og opmuntring, hentet medisinen på apoteket og var uavlatelig ved hånden for å gjøre henne småtjenester. Hver dag bragte han henne blomster eller frukt og fikk henne til å trekke en smule frisk luft i haven. Undertiden kom han op fire ganger for å foreslå henne å spasere, og først femte gang var det beleilig, for hun vilde ikke gå uten når Lorck sov. Så kom det en pike, som holdt vakt i stuen ved siden av, med ordre til å hente fruen øieblikkelig hvis herren våknet.

Når Lorck var ved samling, gikk Meier av og til inn og spurte, hvordan det stod til. Lorck nikket med et matt smil og sa stadig at det var bedre nu. Undertiden spurte han efter avisene, og Meier fortalte ham da et og annet. Da han begynte å komme sig, leste Meier for ham til han falt i søvn eller sa at han var trett.

En gang hadde han takket Meier for hans store elskverdighet mot ham og Constance og sagt, at det var ham en trøst å vite, Constance hadde ham å ty til.

En fjorten dagers tid efterat Lorck var blitt syk, satt Constance inne hos ham i den store lenestol ved sengens hodegjerde. Hele formiddagen hadde han vært urolig og fantasert et øieblikk inn imellem. Doktoren hadde gitt ham noe beroligende medisin, og ut på eftermiddagen var han falt i slummer. Så var Constance gått sin vante tur i haven og hadde funnet Lorck sovende ved tilbakekomsten. Nu var hun sunket tilbake av tretthet.

Boken, hun hadde lest i, 1å på hennes fang; fingrene hadde sloppet taket om den og hvilte rolig ved siden av. Hun våknet ved at det gikk noen i det annet værelse, rettet sig op og kikket gjennem den halvåpne dør. Det var piken med posten. Hun vinket at hun skulde legge den fra sig på bordet og satte sig atter til å døse.

Først efterat Lorck hadde fått sin aftenmedisin og var blitt stelt ferdig for natten, husket hun at det var aviser og kanskje brev hjemmefra. Så hadde hun noe å fordrive tiden med, det var nemlig hennes tur til å våke.

Posten var stor i dag; foruten en bunke aviser var det en pakke og et brev, begge adressert til Lorck.

Constance så det var fra Hansen, og da hun tenkte at det kunde være noe om deres pengegreier — det var ham som sørget for at deres kreditt var i orden —, som straks krevde svar, åpnet hun brevet.

Hun satt i det ytterste værelse. Døren inn til Lorck stod åpen; fra den lave lenestol borte ved det runde bord kunde hun se ham i sengen og være parat ved hans minste bevegelse. Det var ennu så mildt at dørene ut til altanen stod åpne; en duft av levkøier og roser steg op der ute fra og fylte stuen med vellukt. Et dempet skinn av en iampe under en stor papirskjerm oplyste bare halvveis det temmelig store værelse.

Da Constance hadde lest litt i brevet, blev hun meget blek, og hennes hender skalv så sterkt at bokstavene hoppet op og ned. Hun la papiret på bordet foran sig, tok sig med begge hender om hodet, og mens farven kom og gikk på hennes ansikt, og åndedrettet blev hurtig som hos en der har løpt, leste hun brevet igjennem; flere ganger om igjen. Efterhånden kom hun mer til ro. Til sist foldet hun papiret sammen, stakk det inn i konvolutten og gikk ut på altanen. Det var en deilig aften. Månelyset kastet skyggen av hotellet bort over den åpne plass, som deres værelse vendte ut til, skinte på vannspringet med den basunkinnete gutt på toppen like ved inngangen til en av hovedgatene, lyste op den ene side av det store monument nede på torvet til venstre og avsatte her figurer av merkverdige fasonger og dimensjoner. Lenger borte lå Genfersjøen med sølvblinkende flate der, hvor måneskinnet falt, mens strekningen inne mot det høie land på den motsatte side var kullsort. Et par båter med syngende og leende mennesker gled frem og tilbake, og toner av musikk lød op fra en nærliggende offentlig have.

Constance var imidlertid aldeles ufølsom for aftenens harmoniske deilighet. Med korslagte armer stod hun og stirret frem for sig og kjente en sviende smerte som efter et stikk i hjertet.

I brevet hadde det stått: «Kjære Lorck! Kristine har nettop vært her og avlevert en pakke, som hun har bedt mig straks sende Dem. Jeg tenkte først å la den ligge til De kom, men da jeg ikke vet, hvor lenge det ennu kan trekke ut, og det lot til å være henne maktpåliggende at den snart kom Dem i hende, sender jeg den altså. Hun fortalte mig at gutten var død, og jeg kan jo, især som sakene nu står, altså kun ønske Dem til lykke med at De har fått barnet fra halsen. Hun talte om noen avskjedsord, som lå inne i pakken. Om dens innhold forresten nevnte hun intet, og jeg spurte ikke heller. Nu kom hun altså ikke mer og hevet penger, sa hun. Hun takket for hvad hun hadde mottatt i disse år, og for det bry jeg hadde hatt. Stakkar, det gjorde mig ondt for henne. Jeg tilbød henne det sedvanlige bidrag for neste måned, da jeg tenkte, hun kunde trenge til det, og jeg var viss på, De intet hadde derimot, men det vilde hun ikke.» — Så kom det et regnskap over de penger han i Lorcks fravær hadde utbetalt til barnets underhold, og til sist en vennlig hilsen til Constance og en opfordring om endelig å vende hjem engang.

Constance hadde ikke ant at Lorck hadde noe barn. Den plutselige opdagelse overveldet henne. Det blev ved å gjøre ondt som i et verkende sår. Med all makt søkte hun å få veltet smerten fra sig. Dette var ikke til å utholde. At han ikke hadde fortalt henne det, var naturligvis for å skåne henne, — hvad skulde det vel nytte til. Det var ikke noe bedrageri i det. At han hadde levd kysk, hadde hun aldri et øieblikk innbilt sig; at han 1 det minste kunde ha et barn, burde hun altså ha tenkt sig.

Om han nu hadde flere, med andre kvinner! Utålelige tanke; hun slo hendene for øinene, stampet med føttene og skrek. Det sved og stakk og verket.

Og nu skulde hun selv bringe ham et barn til verden. Uh, det var vemmelig. Et barn som kunde ha, Gud vet hvem til søsken, — unger som drev omkring langs gatene. Hvis hun bare hadde vært fri for dette! — Og hun, som hadde følt slik jublende glede for noen uker siden. Men kanskje hun hadde tatt feil! Til dette håp klynget hun sig med lidenskap.

Plutselig kom det en svak lyd fra hans værelse; hun rettet sig op, lot hendene synke og lyttet. Han var jo syk, det hadde hun rent glemt. Hun skyndte sig inn, men stanset i det første værelse; hun følte ulyst til å se ham nu, til å høre hans stemme. Hvis han bare ikke kjente henne, men kalte henne Kristine —, Kristine! au, og hun tok sig til hjertet — altså således! Lyden kom igjen. Hun strakte de foldede hender frem for sig, knuget dem heftig i hverandre, mumlet noe som lød som en besvergelse og gikk inn til ham.

Han satt opreist i sengen og stirret urolig mot døren. I det klare månelys så han spøkelsesaktig dårlig ut.

«Conny» — sa han bønnlig bebreidende, «som jeg har ventet på dig.» Han rakte hånden ut imot henne, men den falt straks tilbake på teppet. Hun merket at han var ved sin fulle fornuft.

«Vil du ha nattlampen tendt?» spurte hun uten å nærme sig.

Han sank langsomt tilbake på puten.

«Hvorfor kommer du ikke bort til mig?»

Hun nærmet sig sengen. «Har du det bedre nu?» — spurte hun.

«Når du er her, har jeg det godt. La mig kjenne dine hender på min panne.»

«De er så kolde, — du vil fryse.»

«Nei, det vil svale.»

Hun strøk ham over pannen med sin ene hånd.

«Dem begge» — sa han med matt stemme.

Litt efter flyttet han hennes hender til sine leber og kysset dem. Så la han dem tilbake på pannen.

«Du skal sitte hos mig, Conny, jeg er så trett.» Han grep efter hennes kjole for å få henne tett bort til sengen. «Du må ikke gå fra mig. — Å jo, — gå bare, gå bare,» sa han plutselig i en helt forandret tone —, «værsgod — jeg ser nok, at jeg er dig til plage — naturligvis, det er morsommere å spasere med Meier.» Det kom avbrutt og med en gretten klang i tonen, og han skjøv med sine svake krefter hennes hender bort.

Constance blev så forbauset over dette uventede omslag at hun intet kunde finne på å svare. Lorck, som hadde ventet at hun skulde motsi ham med forsikringer og kjærlige ord, blev enda mer opirret av hennes taushet.

«Hvorfor har du ikke passet på å gi mig medisinen? Jeg skulde ha en skje, når jeg våknet, — jeg hørte det godt, hvor kan et menneske komme sig på den manér?» Stemmen var hes, og han stønnet efter anstrengelsen.

Constance reiste sig og tok medisinflasken.

«Nei takk, la det bare være, — la det bare være» — klaget han.

«Hør nu, Niels, vær snild gutt og ta pent medisinen.» Hun skjenket ham en skjefull.

Han lå litt og surmulte, så tok han den.

«Hvorfor sier du intet, hvorfor forteller du mig ikke at jeg tar feil, — hvorfor kysser du mig ikke» — — sa han klynkende. «Kyss mig» — kom det plutselig ømt.

Hun bøide sig over ham og berørte hans leber med sin munn; hans ånde var illeluktende, og hun vendte sig uvilkårlig vekk.

«Du trenger til ro, du må sove,» sa hun og for å stille ham tilfreds og lulle ham i søvn gav hun sig til å stryke ham gjennem hans krøllete hår, sakte, bløtt, langsommere og langsommere. Den natt sov Lorck rolig og uavbrutt for første gang siden han blev sengeliggende. Det var tydelig at sykdommen hadde tatt en god vending.

Men til Constance kom det ingen søvn. Hun vilde så gjerne få glemsel for den pine, hun led, og lå så stille, så stille med lukkede øine, skiftet nu og da stilling, prøvde å ligge på rygg med knærne trukket op i en bue, vendte sig om og lå med ansiktet begravet i puten, men nei, det vilde ikke lykkes. Til sist stod hun op for å forsøke med å vandre op og ned i den annen stue, til hun blev trett eller kom til å fryse, så måtte vel søvnen innfinne sig. Hun stakk de bare ben i et par tøfler, kastet på sig et skjørt og en toalettjakke og listet sig sakte ut av soveværelset.

Et blekt, forunderlig dødt og stille morgenlys fylte værelset. Gjennem de åpne altandører lød et tusenstemmig kor av kvitrende fuglerøster. Hun trådte ut på altanen; den var våt av dugg, og himmelen var gråblå og diset. Ikke en luftning var å merke; trær og planter syntes å stå og sove, og vannet lå og strakte sig i den dypeste hvile. På himmelen i øst var det smale, gullige striper; solen vilde snart være der. Denne stillhet var knugende. Constance gjøs og krøp sammen. Hennes tanker kretset om dette ene: denne kvinne, som han hadde elsket og levd med, og som hadde skjenket ham et barn.

Mon han hadde elsket Kristine, som han nu elsket henne! — Mon han hadde — mon han hadde? — Hun vred sig under tankene.

Plutselig husket hun pakken; det måtte være brev. Hansen hadde talt om noen avskjedsord.

«Du mildeste Gud og skapermann» — sa hun med en lydelig hvisken — «det er brev, brev!»

Hun trakk øiebrynene i været og spilte øinene op som i forskrekkelse; lebene drog hun sammen til en SPISS og plystret ganske sakte. En kvalblandet henrykkelse grep henne; hun vilde kaste sig over brevene og lese som en besatt. Hun følte ikke et sekunds vaklen eller en skygge av betenkelighet; tvertimot visste hun med sig selv at intet i verden vilde kunne hindre eller stanse henne. Et uttrykk av grusomhet lå om hennes munn, blodet hamret i hennes tinninger, og hendene skalv, da hun skar omslaget itu.

Øverst lå et brev skrevet med en klosset hånd og en høist forvirret ortografi.

«Kjære Niels» — stod det — «jeg ber dig meget om undskyldning, fordi jeg efter denne lange tids forløp våger å tilskrive dig, men det er for å underrette dig om at Gud har tatt vår elskede sønn hjem til sig, og uaktet jeg godt vet at det var det beste som kunde times min arme, velsignede Anton, såsom han jo var faderløs, skjønt hans far levde, hvilket er enda verre, så føler jeg en bitter sorg over hans bortgang. For han var mitt alt og min glede, og han lignet sin far så op i dagen, og jeg vet at det ikke er dig behagelig nu, siden du er gift og ikke lenger elsker mig, men det var for mig en hjertens fryd å se denne likhet, for jeg kunde ikke holde op å elske dig, da du forlot mig og festet ditt hjerte ved en annen. Dessverre for mig, det var min kval, men også min glede, og jeg elsker dig den dag i dag like så høit som den gang, da du kalte mig din pusunge og sa at min kjærlighet var din trøst og lykke. Og når jeg tenker på alle de deilige aftener og netter jeg tilbragte hos dig, flyter mine tårer, og det vil de gjøre bestandig, for jeg glemmer dig ikke i dette liv. Men nok herom, min søte, kjære gutt døde i dag for åtte dager siden, og blev begravet på femte dagen. Hans kiste var så pen, og den var ganske full av blomster, og han var akkurat på dagen 1 år og 8 måneder, for han var født i januar, som du var reist i oktober, hvis du husker det. Det var tyfus han hadde, og han led gresselige smerter. Kort før han døde, slo han øinene op og så på mig, som om han vilde klage sig, og det stakk mig i hjertet at jeg hadde satt ham inn i verden med skam, jeg lutet mig over ham og talte til ham, skjønt jeg var kvalt av gråt, og så smilte han så søtt, og så drog han pusten tungt og døde. Jeg trodde mitt hjerte var bristet med det samme, men hvad et menneske kan utholde å lide, er utrolig. Og nu vil jeg si dig mitt siste farvel; jeg reiser til Drammen, hvor du husker jeg har familie; jeg tror nok, jeg kan få arbeid der. Jeg ser dig aldri mer her i verden, men tenke på dig, det kommer jeg til å gjøre ofte, og på ham, som jeg har lidt og grått så meget for. Jeg ønsker dig opriktig at du alltid må bli lykkelig, og at hun, som er din kone, må elske dig like så høit som jeg gjorde, da vil du ikke savne kjærlighet. Og så til slutning takk for alt. Dig skylder jeg at jeg har smakt lykke i livet, var det enn kort og endte med bitter sorg, så vilde jeg ikke undværet det, nei ikke for aldri det. Og jeg velsigner dig, fordi du har sørget så godt for vårt barn. Lev da så vel, og ha det så godt som det ønskes dig av gamle tro

Kristine.»

Da Constance hadde lest brevet, la hun ansiktet ned på hendene og hulket. Denne arme kvinne med sitt barn! Hvorfor var hun blitt forstøtt? Med hvilken rett bar mennene sig således ad? De nød disse kvinners ungdom, deres sundhet, deres kjærlighet, som om de var skapt 1 dette ene øiemed, de nød, til de var mettet. Så de noe mer eftertraktelsesverdig, slengte de dem fra sig og overlot dem til den skjebne, som mennenes brutale egoisme hadde beredt dem. Hun følte en inderlig medlidenhet med denne tålmodig lidende, som var så full av godhet og resignasjon, og samtidig en oprørsk forbitrelse mot den samfundsråhet, som hadde gjort det så bekvemt og så ufarlig for mennene å hengi sig til sine kjønnslige lyster.

Hun følte ikke lenger noen skinnsyke; arten av hennes smerte var en annen; en heftig uvilje mot hennes mann rørte sig hos henne, hun tålte ikke å tenke på ham.

De øvrige brev var fra Lorck til Kristine; de var nummerert, og hun leste dem i rekkefølge. Hun så, det var et forhold, som hadde bestått i flere år, men samtidig hadde han hatt kjærlighetshistorier ved siden av, hvad det fremgikk av svar, han hadde gitt på Kristines bebreidelser og utbrudd av skinnsyke. En av disse rivalinner hadde vært en gift dame og øiensynlig hørt til Lorcks omgangskrets. I et av brevene stod det: «Min elskede Kristine, vær du bare rolig, jeg vender dog tilbake til dig. Den dumme historie skal du ikke bry dig om. Hadde du ikke tilfeldig fått dette å vite, vilde det ingen fortred ha kunnet gjøre dig. Forresten er jeg kjed av denne idelige væren på vakt mot mannen, og til syvende og sist har hun aldri formådd helt å ta mig fra dig. Hadde hun ikke styrtet over mig med sin kjærlighet, var jeg aldri kommet til å tenke på henne. I dine armer har jeg det best, det skal du huske og tro er sant. Jeg elsker dig virkelig, Kristine; du er så fin og søt og yndig, notabene når du er blid og munter, det klær dig ikke å surmule og felle tårer — hører du, pus!» —

Forresten gikk de fleste brevs innhold ut på å avtale, når hun skulde komme til ham o. s. v. De var fulle av kjærlighetsord av samme art som dem, han hadde gitt Constance, stundom endog presis de selvsamme uttrykk og det gikk med en skjærende fornemmelse igjennem henne.

Så var det et tidsrum av noen måneder, hvori de ingen brevveksling hadde ført, og så kom det et brev, som begynte således: «Ja, min elskede, kom du bare tilbake til mig, hvis du er frisk og søt som før, — jeg vil intet heller; da jeg rådet dig til å forlove dig med mennesket, var det fordi jeg trodde det kunde bli til din lykke; når du nu har latt ham løpe, er det jo intet som skiller oss. Du må tro, det ikke var med lett hjerte jeg lot dig slippe ut av mine armer. Hvad jeg har vært henvist til i mellemtiden har slett ikke behaget mig, og en forelsket frue, som jeg av pur kjedsomhet gav mig i kast med, reiser bort fra byen i disse dager. Jeg gleder mig til å få dig tilbake. Kom i morgen aften kl. 10, hvis du kan. Er jeg ikke hjemme, så legg dig kun ganske rolig til å sove som i gamle dager, da jeg pleide å vekke dig med et kyss; du har jo ennu den lille nøkkel. Og hør, jeg har fått badeværelset i stand; det er blitt så innbydende — du skal se for en flink bademester jeg skal være.» Så kom det en rekke brev, kjærligere og ømmere enn noensinne, med en understrøm av sørgmodighet; hun var hans trøst og tilflukt — stod det. Constance regnet ut, at de skrev sig fra den tid da han gikk og fridde til henne. Og så kom det tidspunkt, da Kristine hadde vært fruktsommelig. Hun leste hans beklagelser, som så ut til å være diktert av en virkelig medlidenhet, spekket med fraser, som skulde bety trøstegrunner. Endelig kom det siste. Det inneholdt et kort farvel; han skulde reise til utlandet, og det var usikkert, når han vendte hjem, eller om han overhodet noensinne gjorde det. Han bad henne heve månedspengene for barnet hos advokat Hansen, som visste beskjed, og som hadde ordre til å begynne utbetalingen, når som helst hun forlangte det. Sluttelig anbefalte han henne å gifte sig med en eller annen, som det lot til hadde gjort henne et ekteskapstilbud, og erklærte at han var villig til å gi henne penger til utstyr.

Da Constance var ferdig med lesningen, klippet hun det brutte lakksegl av omslaget og pakket brevene omhyggelig inn; hun fant frem noe hyssing, som hun viklet om pakken, og låste den og brevet fra Hansen ned i sin skuff. Så satte hun sig med albuene på bordet og ansiktet i hendene. Omtrent ti minutter forblev hun ubevegelig. Plutselig lot hun til å besinne sig og reiste sig; hun var askegrå i kinnene, og lebene var blitt så underlig tynne, hennes fingrer kramset over bordteppet som i en uklar forestilling om at de skulde ha fatt på noe. Hadde Lorck sett henne i dette øieblikk, vilde han hatt vanskelig for å gjenkjenne sin hustru i denne stive skikkelse med den dype fure mellem de stirrende øine og de slappe ansiktstrekk. Stille listet hun tilbake til soveværelset, men tross hennes forsiktighet frembragte døren en pipende lyd som vekket Lorck.

«Er du alt oppe, Conny?» — sa han søvndrukkent.

«Nei, jeg legger mig igjen» — svarte hun hurtig, «jeg kunde ikke sove, men nu er jeg blitt søvnig.»

Hun lå allerede på puten i sin seng ved siden av hans.

«Sånn en deilig søvn jeg har hatt, Conny, så styrkende — la mig få din hånd» — stemmen døde bort, han slumret ånn på nytt.

Men Constance var fremdeles våken; hennes iskolde fingrer lå mellem hans, men så snart hun merket at han sov, frigjorde hun dem lempelig. Hun led meget; det var en sugende fornemmelse om hjertet, som steg og sank, og med mellemrum vokste op til en brennende smerte, eftersom tankene trakk henne kretsen rundt av de forestillinger som lesningen av brevene hadde fremkalt. Hennes fantasi malte igjen og igjen de kjærtegn som hadde vært imellem ham og disse kvinner. Han var gått fra den ene til den andre; nu var turen kommet til henne, det var det hele. Hun spurte sig selv, hvorfor det egentlig gjorde henne så ondt; hun hadde jo aldri tenkt sig at hun var den første og eneste han hadde elsket: hvorfor da la det få makt til å smerte henne så dypt? Nu var det jo henne han elsket og ingen annen. Ja, men lykken var styrtet sammen for henne; hans kjærlighet hadde ikke mer noen verdi, i ethvert fall ikke den tidligere; hun var 1 flokk og følge med de andre, og det tok glansen bort. Hun hadde halvt ubevisst ment sig å være en undtagelse, noe særegent i hans liv, nu hadde hun forstått at det ikke forholdt sig således. Det hadde vært så mange av dem. Dem alle hadde han nevnt med de samme kjælenavn som han nu gav henne, vært deres Niels, — «din Niels» — hvad betydde det så at han nu kalte sig hennes? Hvor lenge vilde det vare? Ekteskapsbåndet var ham ikke noen hindring, han, som hadde brutt inn over andre menns eiendom; hvorfor, hvorfor hadde han ikke latt dem beholde sine hustruer i fred! Hun mintes hans forsøk på å få et uverdig forhold til henne, mens hun var gift med Ring, og erindringen om det i forbindelse med den viten hun nu satt inne med, gav henne en opfatning, som satte ham i et nesten motbydelig lys. Hvad brydde vel slike menn sig om at de var gift, — hadde forpliktelser mot en kvinne, — en kvinne! I den slags saker gjaldt ikke noe æresbegrep. Det var henne en trøst å tenke sig ham så slett som mulig; hun blev koldere og roligere derved. Hun vilde bære sin ulykke med verdighet; hun hadde ektet en dårlig person, — det var det hele. Til ham vilde hun intet si. Det lignet jo ikke noe for henne, som var kommet til skjels år og alder, å gjøre vesen av slikt; det var jo å gjøre sig latterlig. Hun vilde trekke sig inn i sig selv, være, som om intet var hendt. Men hennes kjærlighet var borte; hun elsket ikke denne mann; det var en annen, hun hadde trodd å gi sin sjel til. Nu var det forbi, det fikk han finne sig i, for ingen kunde høste det, de ikke sådde. Det vilde bli ganske anderledes mellem dem her efter dags, ikke sådan utadtil, men allikevel.

Kapittel XXVI

Det gikk dog ikke så lett med å komme til ro som Constance søkte å innbille sig. Hver dag på ny brøt smerten op i henne; undertiden når Lorck med en betoning av et ord minnet henne om noe som de pleide å le av, eller gav henne et tilnavn, som tidligere alltid hadde bragt henne til å løpe bort og kysse ham, kunde hun ha skreket av fortvilelse over å ha mistet ham. Men verst var det om nettene, når hun lå time efter time uten å kunne sove og var et vergeløst bytte for sine martrende tanker.

I disse dager avslo hun å spasere med Meier. En gang gikk hun allikevel med ham, og da Meier med bekymring spurte om grunnen til hennes forandrede utseende, sa hun at hun var plaget av hodepine og søvnløshet. — Efter hvert som Lorck kom sig, følte han dunkelt forandringen hos sin hustru. Når han kjærtegnet henne, kunde han plutselig slippe henne i forundring; det var som holdt han en helt fremmed kvinne i sine armer. Det begynte å uroe og plage ham at deres forhold ikke mer var det gamle. Hvad kunde det stikke i? Hun tok imot hans kyss, men hun gav ham dem ikke tilbake, undtagen når han bad henne, og da uten noen varme. Han blev mer tilbakeholdende og gikk i en stadig spenning og ventet på at hun skulde merke forskjellen og savne hans ømhet, og så komme av sig selv og forlange den; men det skjedde ikke. Det gikk dager uten at de vekslet et kyss, og det slo ham med pinlig overraskelse at nettop da var hun påfallende livlig og elskverdig 1 sitt vesen, som vilde hun med sin oprømthet dekke over kulden og på en måte kaste ham blår i øinene. Hver dag som gikk syntes mer og mer å festne den nye form deres samliv hadde fått. Det gikk over til å bli en lidelse for ham. Det kom noe speidende og nervøst i hans vesen; undertiden var han pirrelig og opfarende, for så bakefter å synke hen i en motløs sørgmodighet.

En morgen var Constance så ille tilpass at hun blev liggende i sengen langt utover formiddagen. Om natten hadde hun lidt av mavesmerter, som kom og gikk i heftige byger. På Lorcks spørsmål om hvad som feilte henne, svarte hun at hun hadde hodepine og vilde forsøke å sove. Hun hadde i øieblikket ikke lyst til å si ham at hun om natten hadde aborteri.

Hun lå med lukkede øine og følte en slapp tilfredshet over det som var skjedd. Hun hadde ønsket det vilde gå således, og halvveis ventet det. Den sterke sinnslidelse hun på det siste hadde gjennemgått, var jo mer enn årsak nok. Det påkom henne en fornemmelse av frihet og lettelse; nu skulde hun da slippe for å føde til verden et pant på en kjærlighet hun ikke lenger nærte. Og hun sa til sig selv at nu var den krise hennes følelser for Lorck hadde hatt å gjennemgå, overstått. Det var jo ørkesløst og dumt å gå og sørge over hans fortid. Når alt kom til alt, var det jo noe som ikke skulde vedkomme henne. Det hadde lykkes henne å kvele både smerten og uviljen; tilbake var blitt en resignert likegyldighet, — det gikk nok an å leve godt sammen, om man ikke nettop elsket så heftig. Den smule mismot, tilsatt med litt bitterhet og litt ergrelse, som hun følte dypt inne hos sig, vilde nok forta sig. Han hadde ikke bedratt henne; derimot var det henne, som hadde vært for naiv, for rask til å hengi sig i drømmer om en lykke, som hun nu forstod ikke eksisterte, ikke kunde eksistere, fordi menn var menn, og kvinner så anderledes, så dårlig rustet, så fulle av uklare forestillinger. Hun hadde vært så tossedum i sin forfengelige innbilning om at hans elskov til henne var av en egen, av en høiere art. Slikt nonsens! Nu visste hun beskjed; hun hadde strøket illusjonen av sig som man kaster en drakt, og stod ferdig til å leve videre på de gitte premisser. I grunnen var det bedre således, for nu var da fotfestet et virkelig. Og kanskje det var noe tøv at disse kjærlighetsforbindelser av hvilken som helst art gjorde et menneske ringere eller voldte noen skade. Se nu Lorck, han var en utmerket mann i alle måter; hans venner, enhver som kjente ham, var enige derom. Hun så nu selv, hvor hurtig en kjærlighet kunde gå i stykker; hvis hun nu kom til å elske en annen? — — Ja, hvorfor ikke!

Det blev henne herefter en glede å ha Meier til daglig omgangsfelle. Når hun satt og var trykket av sin manns selskap, virket hans komme som en befrielse. Til sist forekom hans nærvær henne som en nødvendighet; hun gikk og savnet ham, når han ikke var til stede. Lorck, som til slutt var kommet på den tanke, at Meier stod bak Constances forandrede opførsel, var alltid til det ytterste høflig og imøtekommende for å dekke over sin skinnsyke, men det var en viss stivhet i hans vesen, som ikke lot sig skjule.

Constance syntes ikke lenger om å være alene med sin mann; hun generte sig for ham, og undertiden forlot hun plutselig værelset og gav sig noe å bestille med sitt tøi for å slippe bort en stund.

En gang da Lorck, som nu var oppe hele dagen, kikket inn i soveværelset for å se hvad hun bestilte, för hun op og gav sig til å trekke sin store koffert frem fra veggen.

«Nei, men Constance da, husk på din tilstand!» sa han i en bekymret, halvt uvillig tone.

Hun rettet sig op og så et øieblikk på ham.

«Det er forbi,» svarte hun koldt, «det var derfor jeg var dårlig forleden.» Hun tok atter fatt i kofferten.

Hennes hoverende, nesten fiendtlige mine ramte ham som et ondt slag. Han tumlet et skritt tilbake.

«Og det forteller du mig således?» Stemmen røbet hans forskrekkelse og smerte.

«Det er jo ikke noe å gjøre videre vesen av» — sa hun likegyldig.

Lorck tok et tak i døren som for å støtte sig. Han stirret på Constance med et hjelpeløst, forbauset blikk. Hun var ham en gåte; det nesten svimlet for ham; hvad i all verdens rike var det foregått med henne. Et øieblikk tenkte han på å fare løs på henne og riste en forklaring ut av henne, men han kjente sig så matt og var samtidig så hjertebedrøvet at han orket det ikke.

Uten å si noe gikk han inn og satte sig i sofaen; der TG han sig tilbake i putene og gråt.

Kapittel XXVII

Constance spaserte i haven med Meier. Lorck sov sin vante, lange middagslur, det var det eneste, som ennu tydet på at han var rekonvalesent.

«Var det virkelig Deres alvor at De vilde reise, Meier?» spurte Constance.

«Ja, nu siden Lorck er kommet sig, — De trenger jo ikke lenger til mig.»

«Jo visst trenger jeg til Dem. Hvem skal jeg så spasere med om eftermiddagen f. eks.?»

«Jo, nu får det bære til med mig —» sa Meier med et tungsindig smil.

«Uff nei da!» utbrøt Constance og stod plutselig stille.

«De ønsker at jeg skal bli, bli fremdeles?» spurte han.

«Ja, så lenge vi er her.»

Han gikk et øieblikk taus ved hennes side. «Jeg kan like så godt bli som reise,» sa han sørgmodig.

«Ja, for nu har jeg vennet mig så til Dem.» Hennes tone lignet et barns, som merker at det får sin vilje, men blir ved å overtale allikevel.

«Så har jeg dog et slags øiemed,» vedblev han.

«De taler så underlig,» sa Constance misbilligende. «De var ikke sånn før.»

«Mitt liv er så medløst,» svarte han. «Tenke sig til en fyr som akkurat like godt kunde legge sig nedfor i Babylon f. eks., som å foreta sig hvad som helst annet.»

«Jeg liker ikke det at De aldri kan tale alvorlig, Meier, det er en farlig vane å drive spott med all ting.»

«Spott —» sa han og så på henne. «Jeg trodde De kunde se tvers igjennem alt det.»

«Nei, jeg vet virkelig aldri om det er spøk eller alvor, når De sier noe,» svarte hun og ristet på hodet.

«Hm! — Ja, iallfall vilde jeg ikke for noen pris ta bort, når De ønsker jeg skal bli — det kan De stole på er alvor.» Han kasiet hodet litt bakover og drog været dypt men lydløst.

Hun så litt sky på ham. Hans mine var rolig, nesten mørk.

«La oss være venner, Meier,» sa hun hjertelig. «Vi har jo alltid hatt fornøielse av å tale sammen.»

Fornøielse! tenkte han og smilte sykt.

«Ja, ikke sant?» la hun straks efter til.

«For mitt vedkommende har det vært noe annet og mer enn fornøielse,» svarte han, og det kom en svak dirren i hans stemme.

«Vi kan visst få hygge av hverandre, som venner, mener jeg. — Tror De ikke?»

«Vennskap mellem oss to?» hans tone var nesten barsk. «Hvad mener De med det?»

«Vennskap er jo vennskap — jeg synes ikke det ord trenger til noen nærmere definisjon.»

Meier gikk og boret spaserstokken ned i den grusete vei og rev den op igjen for hvert skritt, så det kom dype furer i den fine, tørre sand.

«For Dem vil et vennskap med mig bli en luksusartikkel, noe De innkasserer sånn ved siden av, for mig er det anderledes. — Det blir ikke like for like.»

«Det høres jo nesten beregnende,» sa Constance og søkte å slå an en spøkende tone.

«Ja, De har jo Deres på det tørre,» vedblev han og slo den ophvirvlede sand til side med stokken. «De har hus og hjem, aker og eng, fe og ektefelle og annet deslike. De er visstnok også temmelig lykkelig.» Han dreide plutselig hodet om imot henne.

Constance blev rød. «Å pytt!» sa hun hurtig. — «Det er ikke verdt å tale for høit om lykken.» I det samme se|

kund för det igjennem henne at dette var forræderi mot Lorck, men i neste nu tenkte hun at hun ikke stod ham til regnskap.

Meier så hurtig, undersøkende på henne.

«Rester og stumper blir det bestandig,» vedblev hun i en avferdigende tone, «hvis det da ikke er ulykke og jammer, og det er det almindeligste.»

Meier kunde ikke begripe, hvorfor han plutselig blev så glad; han måtte tvinge sig selv for ikke å gjøre hoppende skritt.

«Ja vel, ja —» sa han og forsøkte å se likegyldig ut. Ikke for noen pris vilde han få henne til å si mer enn hun selv ønsket.

Solen var nu gått ned, og lyset var med ett blitt roligere og mer avdempet. Trærne syntes større, og løvet hadde fått en mørkere farve.

«Hvor her er deilig,» sa Constance, «denne dype fred — — og kjenn som blomstene dufter.»

«En sånn aften er det godt å leve,» sa Meier og åndet op.

«De sa før at Deres liv var medløst —>» begynte Constance efter et øieblikks pause. «Hvad er nu det for snakk?»

«Jo, for det eneste som har verd for mig, er jeg for bestandig lukket ute fra,» svarte han.

«Men De med Deres begavelse, Meier —»

«Ja og fremtid,» avbrøt han henne. «Jeg, med mitt pund som komponist, dyktighet som eksekutør — De hører jeg kan leksen.»

«Uff, ti stille! Hvorfor vil De nu late, som De ikke anser Dem selv for noe?»

«Jogu anser jeg mig for noe, men den er mig så motbydelig denne tale om hvad man venter sig av mig! Den beredvillighet hvormed folk innrømmer mig en plass i sine forhåpninger, finner jeg fornærmelig. De kan vente til jeg ber om deres attest.»

«Nu vet jeg da, hvad jeg skal tale om for å få Dem i riktig elskverdig humør,» sa Constance.

«Ja, for jeg er like glad med det altsammen,» utbrøt Meier. «Kjenner De ikke historien om ham, til hvis vugge feen kom og sa at han skulde få alt i livet, bare ikke det høieste.» Han talte lavt, og det var en klang som av håpløshet i stemmen.

Constance blev underlig beklemt.

«Deres symfoni er så deilig,» sa hun stillferdig. «At De har kunnet skape den, må dog ha voldt Dem den høieste glede.»

«Men De kjenner den jo ikke, frue,» utbrøt han overrasket.

«Jo, jeg gjør. I Rom — kan De huske frøken Schwartz? hun hadde den med sig og spilte den på sammenkomstene i den skandinaviske forening.»

«Ja så! Og De har virkelig funnet glede i mitt arbeid?»

«Det er formodentlig dumt,» svarte Constance, «men det forekom mig at jeg fant hele mig selv i den musikk — alt som jeg har gjennemlevd — men De hører visst ikke på.»

«De tar feil,» sa han sakte, «jeg lytter til hver stavelse, fortell mig mer.»

«Det var visst ikke mer — ja, for slutningen forstod jeg ikke. Hvad har De ment med slutningen?»

«Den er mitt livs dikt, en fantasi om det feen sa, jeg aldri skulde nå.» Det var en dyp sørgmodighet i hans stemme, som gikk Constance like til sjelen.

«Aldri skulde nå —» gjentok hun. «Det er De ikke alene om, Meier — det høieste når ingen.»

«Jo,» sa han heftig. «Det er nettop det forferdelige å se på at en annen går bort og får det.»

«Men De er ennu så ung, Meier — De kan jo ikke vite, hvad livet har gjemt til Dem —»

Han stod plutselig stille og så på henne. Så bredte han armene ut, la hodet tilbake og hvisket: «Constance.»

Det gikk et rykk igjennem henne; i det første sekund så det ut til at hun vilde synke over mot ham, men i neste nu rettet hun sig op.

«La oss ikke gjøre hverandre fortred, Meier,» sa hun med bevende stemme.

«Nei, ikke fortred,» gjentok han og lot armene synke.

De gikk videre i en langsom dvelende takt, og de så begge mot jorden. Plutselig stod Lorck foran dem. De hadde vært så optatt av sig selv at de ikke hadde sett ham nærme sig, og veiens dreining hadde også gjort sitt for å skjule ham. Det blev et øieblikks forlegenhet ved det uventede møte.

«Er du alt der?» sa Constance hurtig. «Jeg trodde du SOV.»

«Du vet kanskje ikke hvad klokken er?»

«Nei, hvad er den da?»

«Halv ni.»

«Virkelig!» ropte hun. «Det må jeg si!» Han tok hennes arm og la den i sin. «Vil du spasere mer?» spurte han.

«Som du vil,» var svaret.

«Det er en deilig aften,» bemerket Meier, «så mild og stille.»

«Luften er en smule kjølig,» svarte Lorck. «Jeg tenker, vi går inn og drikker te.»

De begav sig opover mot hotellet. «Har du sett de siste aviser, Meier?» spurte Lorck.

«Nei,» svarte han.

«Hjemme har de stygt vær, og nu går spetakkelet for sig med valgene landet rundt. De agiterer og lager myrmenn, så det fyker efter.»

«Med Kristiania nytter det nu ikke,» sa Meier, «det er en forstokket by.»

Snakket gikk i stå. Lorck ønsket i sitt stille sinn Meier langt bort, men gjorde vold på sig selv for å skjule det.

«Meier og jeg har vært i klammeri,» sa Constance, som 250 Gonstance Ring

nu var ganske fattet og gjerne vilde bringe det til å gå imellem dem.

«Ja så —» sa Lorck tørt.

«I klammeri — det synes jeg dog ikke, frue.»

«Har De kanskje ikke vært sint, fordi jeg i all beskjedenhet tillot mig å formene at De i musikken hadde noe å leve for?»

Meier følte sig ille berørt. For ham hadde deres samtale en verdi som han syntes var hans egen eiendom.

«Sånn later jeg bestandig,» sa han overlegen. «Det er alltid min manér, når jeg ikke vil inn på et emne.»

Nu var det hennes tur å bli støtt. Hvert ord hadde hun tatt alvorlig, og nu reduserte han det hele til fraser.

«Det må være bekvemt å ha en så ferdig form,» sa hun i en tone som om det ikke interesserte henne.

«Å ja, såmenn,» svarte han koldt.

«Jeg fikk nettop et brev fra Hansen,» sa nu Lorck. «Han skjeller og smeller over venstre. — Og du, Constance, han taler om et brev og en pakke, han har sendt. — Er det kommet noe, mens jeg var syk?»

Blodet för Constance til hodet og tilbake til hjertet. Hennes knær skalv.

«Nei,» fikk hun med møie frem.

«Det er da besynderlig,» sa Lorck.

De var kommet op på den oplyste veranda foran havestuen. Lorck følte hennes arm skjelve i sin og betraktet henne opmerksomt, bare et sekund, men det var nok til å la ham gjette alt. Her var altså grunnen til den forandring som var foregått med henne. Gud skje lov, ikke annet, tenkte han og følte trang til å ta henne i sine armer og kysse henne. Den sak skulde han nok få henne til å forstå. Og han som hadde mistenkt Meier!

«Jeg skal med fornøielse gå bort på posthuset og spørre efter det savnede,» sa Meier imøtekommende.

«Ikke på noen mulig måte,» svarte Lorck med en stemme som plutselig lød oprømt. «Det er dessuten lukket.»

ÅT: EEE EEE EE EE EAA an

En overstrømmende vennlighet kom op i ham. Meier var en prektig fyr, en kjernekar! Hvor det var godt at han ikke behøvde å anse ham for en hemmelig fiende.

«Det er ikke ditt alvor at du vil reise i morgen, Meier?» sa han.

«Skulde jeg reist i morgen?»

«Efter hvad du sa i går. Men nu må du vente og slå følge med oss, — det er da det rimeligste.»

Constance undret sig. Hun hadde instinktmessig merket hans uvilje mot Meier, og med en slags tilfredsstillelse forstått grunnen.

«Med største fornøielse,» svarte Meier, «ja det vil si, hvis det da ikke trekker alt for lenge ui.»

«Nei, vi vil avsted jo før jo heller. Jeg bare venter på at du skal bestemme dagen, Constance.»

«Gjerne i morgen for min skyld,» svarte hun, — «hvis du bare føler dig sterk nok.»

«Skal vi si fredag? Passer det dig, Meier?»

«Mig passer alle dager.»

«Ja, altså på fredag, da!»

Da de hadde spist til aften, passiarte de litt med noen tyskere som hadde sine plasser ved siden av dem ved aftensbordet. Lorck lengtet efter å bli alene med Constance og foreslo derfor ikke Meier å følge med op på altanen, hvor han de siste par aftener hadde pleid å sitte og røke en sigar sammen med Lorck til et glass sherry. Han undskyldte sig med at han var trett, rakte Meier vennlig hånden til god natt og nikket til Constance, som straks reiste sig og fulgte ham.

Lampen var tendt der oppe, men værelset syntes dog mørkt efter det blendende gasslys på trappegangen. Constance hengte hatt og kåpe op på en garderobe i soveværelset og trådte bort til vinduet, hvor hun gav sig til å se ut. Nu gikk det ikke an å utsette lenger med å åpenbare sannheten for Lorck. Hun hadde foresait sig å gi ham brevet og pakken, så snart de var kommet op, men nu syntes det henne så svært. Ordene, hun skulde si, lå som bly på hennes tunge. Best å vente til i morgen.

«Kommer du ikke inn og setter dig, Constance?»

Hun vendte sig om og så Lorck i den åpne dør.

Uten å svare gikk hun bort til ham. Han tok henne ved hånden og førte henne til den lille hjørnesofa, hvor han drog henne ned ved siden av sig. Han la sin arm om hennes liv og fikk henne til å hvile hodet mot sin skulder.

«Constance, min kjæreste venn, la mig så få det, Hansen har sendt, og som du har tatt imot,» hvisket han.

Det gav innvendig et sett i henne, og hun følte som et slags skamfullhet, men det gikk straks over.

Uten å gjøre den ringeste bevegelse svarte hun:

«Ja, det kom mens du lå i feber.»

Han klappet ømt hennes hode. «Og så har du lest brevet? — Det måtte du jo. Min stakkars søte Conny.»

«Jeg trodde det angikk forretninger, som krevde svar.»

«Naturligvis — naturligvis,» sa han blidt.

«Jeg skal hente det til dig.» Hun vilde reise sig.

«Å nei, vent litt —, sitt stille. Jeg vil tale med dig. Legg ditt hode tilbake igjen.»

«Jeg vil heller sitte opreist —, jeg hører bedre da.»

Han holdt hennes hånd i begge sine. «Har du tatt dig nær av dette, min lille Conny?»

Hun svarte ikke.

«Har du tatt dig nær av det —?» gjentok han og kysset hennes hånd.

Hun gjorde en hurtig bevegelse til siden med hodet og sa uvillig: «Det nytter jo ikke å drøfte det, — jeg vil helst slippe.»

«Du må ikke tenke mer på det, ikke la det forstyrre din kjærlighet. — Det er ingen grunn til det. Dette ligger bak oss. Vi har intet med det å gjøre.»

Hun hadde dratt sig fra ham og satt nu med hånden under kinnet og albuen på bordet i en skrå stilling. Lampelyset falt på den ene side av ansiktet. Det var blekt, og om munnen var det et ubestemmelig sammensatt uttrykk: Smerte og litt spott, tross og undseelse, motvilje og noe av en forherdet bestemthet.

«Du vet jo, Constance,» vedblev han bløtt, «at menn ikke lever kysk, ikke kan, ikke bør gjøre det. Og ikke sant, Constance, du gikk ikke til vårt ekteskap med uriktige forestillinger på dette punkt.»

Hun satt aldeles ubevegelig. Han ventet på at hun skulde si noe.

«Det er så underlig å sitte her og tale og ikke få et eneste ord til svar. Har du intet å si, Constance?»

Hun gjorde en avvergende bevegelse med hånden. «Jeg hører hvad du sier,» sa hun, «og det er ikke noe å svare.»

«Disse løse forbindelser som unge menn inngår med et eller annet pikebarn —» vedblev Lorck litt efter, «for ikke å tale om den blott og bart kjønnslige omgang, har i virkeligheten liten betydning, ja, hvad det siste angår, ingen som helst. Det er et nødverge, et surrogat, om du vil, og har ikke den fjerneste innvirkning på en manns evne til senere hen å føle en virkelig kjærlighet.» Han stanset og strøk henne fra skulderen ned over armen, langsomt og varsomt mange ganger. «Forstår du ikke at det er så, Constance?»

Hun gjorde den forrige avvergende bevegelse.

«Vi tenker så forskjellig om dette,» sa hun. «Ja, det vil si, du kan ikke forstå, hvorledes det er for mig.» Hun brast plutselig i gråt.

Han lot henne gråte. Det varte bare et minutt eller to. Så satt hun ubevegelig som før.

«Men det er ufornuftig, urimelig, tåpelig,» sa han litt utålmodig. «Hvis du ikke vinner bukt med dette, så kan det rent ødelegge vårt liv, og det synes jeg, du skulde være litt forsiktig med.»

Der kom det forrige, besynderlige uttrykk om hennes munn, og hun trakk øiebrynene litt i været.

«Tror du ikke, jeg besidder den fulle evne til å elske dig, Constance? Tror du ikke, jeg elsker dig så høit, som det er mulig?» spurte han inntrengende.

«Jeg vet ikke,» svarte hun i en trett tone.

«Så, det vet du ikke!» han reiste sig plutselig op. Stemmen var helt forandret. — «Da kan jeg forsikre dig om at du har fått en kjærlighet så frisk og god, som du kan ønske dig den.»

Hun svarte ikke. Han gikk i taushet noen ganger op og ned på gulvet.

Så knelte han ned på en skammel ved hennes fot og tok hennes hender mellem sine.

«Jeg forstår at det har gjort dig ondt, Conny min — nu begriper jeg ditt forandrede vesen, og det er mig en lettelse, for dette må det jo være hjelp for. QA Constance — du vet ikke, hvor jeg har lidt. — Jeg har vært ulykkelig, skinnsyk, tenk dig, skinnsyk!» Han kysset hennes hender og så op til henne efter et svar, men hun åpnet ikke sin munn.

«Det er falt en sten fra mitt hjerte,» vedblev han. «I det minutt jeg på ditt ansikt kunde’lese sammenhengen, var min kummer borte. Ja, for ikke sant, Constance, — du vil ikke tenke på fortiden, men på fremtiden, den er din. Du vet jo, hvor jeg lengter efter dig, hvor trett jeg var av alt annet. Med dig begynner, som jeg så titt har sagt, mitt egentlige liv. — Du må ikke føle uvilje mot mig for en innbilnings skyld.»

«Jeg føler ingen uvilje,» sa hun tonløst.

«Men hvad er det da, hvorfor er du ikke som før?»

«Fordi det er blitt så anderledes. Gleden over din kjærlighet er borte. Den er visnet, og kan aldri gi blomster mer. Det er det som er skjedd. Intet annet.»

«Men den skal komme tilbake — jeg skal ikke gi tapt før jeg har elsket den frem igjen. — Den skal bli større og sannere enn før.»

Han reiste sig op og vilde trykke et kyss på hennes

og ne munn. Hun bøide hodet en smule til side, så han bare nådde hennes kinn.

«Undviker du mine kjærtegn? Synes du ikke om at jeg kysser dig?»

Hun hadde reist sig op og stod foran ham med hengende armer og bortvendt blikk. Bare han vilde holde op — denne eksaminasjon var alt for ubehagelig, tenkte hun.

«Jo da» — sa hun med lavt mæle, «kyss mig bare så meget du vil.»

Han vendte sig hurtig og gikk inn i soveværelset, hvor hun hørte ham klæ sig av og gå i seng.

Constance blev lenge sittende tilbakelenet i sofaen med armene over kors på brystet. Hun tenkte på Lorcks rolige selvsikkerhet, hans trygghet for at alt skulde komme i orden, når det bare intet var i veien med ham og hans kjærlighet, hans mangel på evne til å forstå den simple ting at hun hadde ophørt å elske ham. Men før hun visste av det, satt hun og gjennemgikk samtalen med Meier; hun smilte svakt, da det gikk op for henne, at hun var meget mer optatt av ham enn av dette med Lorck. Hun var glad for at det var således; for den kval, hun fra først av hadde lidt, var jo ikke til å tåle. Hvor Meier var et fengslende menneske — den klang hans stemme hadde og dette smil, som kom så sjelden og lyste op hver krok av hans ansikt; hvor det smil var bedårende. Hvad vilde det ikke være å bli elsket av ham 4… Hun lukket øinene og slo hendene for ansiktet — det var brennende varmt, og hennes tinninger banket.

XX VIII.

Et par dager senere var de på hjemveien. Lorck hadde siden ikke talt til Constance om deres innbyrdes forhold. Han trodde det riktigst ikke å drøfte dette tema; når Constance blev latt i fred, vilde nok denne stemning tapé sig. Hun var jo en fornuftig kvinne, ganske fri for sentimentale forestillinger, som visstnok måtte kunne gjøre ulykke i et ekteskap.

Han følte sig så oplagt til å være elskverdig i denne tid, ikke bare mot Constance, men også mot Meier. Han hadde så meget å meddele, så meget å bringe på bane. Han var hver dag i godt humør, med en stedse årvåken iver for å være behagelig, ikke larmende eller på en iøinefallende måte, tvert imot beskjeden og stillferdig, som en som ikke fordrer å legges merke til. Det var kommet noe douce i hans vesen, som virket behagelig; om det så var hans stemme, så hadde den fått en mildere klang.

De hadde tilbragt et par dager i København. Det hadde vært stygt vær, og da Constance var trett, holdt de sig i ro på hotellet og gikk bare i teatret om aftenen. Nu var barometret gått op; vinden og regnet syntes å ha rast fra sig, og det var blitt klar himmel med mild, nesten sommerlig luft, skjønt det alt var midt i oktober. De bestemte sig for å ta sjøveien direkte til Kristiania.

Dagen på dampskibet gikk meget behagelig. Om aftenen satt de oppe på dekket efter å ha spist til aftens; Lorck og Meier drakk et glass toddi; Constance hadde fått et glass sherry med selters. De talte om de hyggelige dager de hadde tilbragt sammen, og lovet hverandre å fortsette omgangen. Til sist drakk de på snarlig gjensyn i Kristiania og på en behagelig vinter for dem alle. Så brøt de op og sa god natt.

Det var mange passasjerer, og Lorck hadde ingen separatkahytt kunnet få. Constance skulde sove i damekahytten.

Det var varmt og kvalmt der nede, og så var det et spebarn, som ikke vilde holde fred, men lå og gryntet og sutret i ett vekk. Constance kunde ikke sove; hun vendte og dreiet sig på den smale sofa, til hun blev så ophetet at hun ikke kunde holde det ut. Så stod hun op, kastet noen klædningsstykker på sig, svøpte sig i sin lange, bløte reisefrakk og gikk op på dekket. Det var strålende deilig vær; hun spaserte frem og tilbake og forsøkte å tenke sig inn i, hvordan det vilde bli å være kommet hjem. Så gjennemgikk hun det, som var hendt i den lange tid, de hadde vært på reise. Hun hadde vært lykkelig, meget lykkelig — ja, det var den gang hun elsket Lorck. Den gang, hvor syntes det ikke langt tilbake i tiden. Fremtiden hadde sett så skjønn og lokkende ut, hun hadde gledet sig til å leve den, — men nu, — ja nu var hun like nær. Skjønt nei, — det var allikevel anderledes. Hun var gift med en mann, som hun iallfall kunde like, om hun ikke nettop elsket ham, — og så hadde hun jo Meier…

Plutselig dukket det en skikkelse op ved siden av henne; hun visste det var Meier før hun hadde sett det.

«Jeg håpet nesten De vilde komme op igjen,» sa han med en stemme som forrådte hans glede.

Hennes hjerte slo voldsomt, og det suste for hennes ører.

«Det var umulig å sove — et barn som skrek, og slik kvelende varme —»

De gikk langsomt ved siden av hverandre; han begynte å fortelle om dampskib som hadde vært så overfylt at folk måtte ligge endog oppe i merset. Hun moret sig over hans skildring og kom selv med noen småhistorier av samme slags.

Det hadde sittet noen efternølere her og der på dekket, herrer med sigar og et glass foran sig, som litt efter litt søkte nedenunder. Nu var de to alene med rormannen. Natten var fremdeles lun og stille; de utallige stjerner spredte et blekt, tindrende lysskjær omkring dem. Det regelmessige slag av propellen, lyden av rattet, når roret dreides, og det rolig skvulpende sus av vannet langs skibets sider hadde for dem begge et bløtt behag.

«La oss sette oss litt,» sa Meier.

«Jeg skulde vel gå ned nu,» mumlet Constance, men satte sig allikevel på en benk som stod tverrskibs op mot røkesalongens yttervegg.

«Å ja,» sa Meier og sukket. «All ting får en ende.» Det lød som slutningsbemerkningen til en foregående betraktning.

Hun spurte ikke hvad han mente, men sa sørgmodig: «Det satt også jeg og tenkte på.»

«Samværet med Dem har gjort mig så god og glad,» vedblev han. «Hvor det er synd at det nu skal høre op.»

«Men det skal det jo slett ikke,» sa hun nesten heftig.

«Det blir allikevel på en annen måte. — Treffe Dem i ny og ne, med de selskapelige formers maske på — uff, det blir avskyelig.»

«De kan jo komme i vårt hjem når De vil —» sa hun.

«Men der er jo Deres mann —,» det lød som om han våndet sig.

Det gav et sett i henne. «Jeg trodde De likte ham godt,» sa hun forfjamset.

«Det vilde jeg også gjøre, hvis han ikke var gift med Dem.»

Constance blev grepet av en svimmel fornemmelse. Hun visste ikke om det var angst eller glede.

«De spøker,» sa hun og forsøkte å skjule virkningen av hans ord.

«Gjør mig den tjeneste ikke å fornærme mig, jeg spøker aldri med den slags ting.»

Constance lette efter noe annet å tale om. Endelig fikk hun fatt i en tanke.

«Skal De straks begynne Deres informasjoner?» spurte hun.

«Ja,» svarte han kort.

«Det må være hårdt i begynnelsen, før en kommer i gang,» vedblev hun.

«Ja» — sa han som før.

Constance tenkte hun burde gå nu. Hun satt og fantaserte om at hun reiste sig i ett vekk, sa god natt og gikk nedenunder; egentlig kunde hun ikke begripe, hvorfor hun ikke kom ned i damekahytten, men blev værende på samme sted. Så tok hun mot til sig og vilde gjøre alvor av det.

«Har De mange informasjoner?» blev det til istedenfor.

«Flere enn nok,» svarte han og gjorde en utålmodig bevegelse.

Det blev en pause. «Hvad skal det bety at De sitter og snakker om dette?» spurte han plutselig.

«Hvad det skal bety?» gjentok hun forsagt.

«Jeg tror forresten jeg stryker til utlandet igjen,» sa han litt efter. «Livet hjemme er ikke lystelig vinterdag — og ikke sommerdag heller for den saks skyld. Og nu —» det kom noe i stemmen som syntes å ta mælet fra ham.

«Ikke reis!» sa hun med et rykk.

«Hvorfor sier De det, frue?» spurte han og bøide sig nærmere til henne. Det var en angst og et alvor i hans tone som gjorde henne redd.

«For det er så kjedelig når ens venner drar bort,» sa hun med tørr og nervøs stemme.

Det stakk i ham. Var hun da virkelig en kokette, og vilde hun more sig med ham? Eller var hun så lett av sinn at alt blev henne en lek? Det passet ikke inn i det billede han hadde av henne, men han kunde jo ha tatt feil.

«Å pytt, ikke annet,» sa han hånlig, «De vil alltid få nok tilbake.»

Det slo plutselig en voldsom smerte op i Constance; den skyllet som en bølge over hennes indre, og det syntes henne at den dråpe for dråpe var blitt til av hennes livs mangeartede tårer. Hvad hadde hun fått ut av sig selv? Hvor var livets gode innhold, den verdi hun skulde ha lagt sig til beste, hvor var den blitt av? Hennes facit var null. Det hadde vært en møie og leielse å leve på stumper og stykker, å fekte sig frem fra dag til dag. Hun lengtet tilbake til sin manns armer, — nei! ikke til hans armer, men til den tid, da hun hadde vært lykkelig der, skjønt nei, og tusen ganger nei! Hvad var det vel å lenges efter — en boble som hun i sin dårlighet hadde tait for en fast klode, sterk nok til å bære hennes liv — en boble som måtte og skulde ende med å briste. Og nu satt hun her og følte sig dratt til en annen mann, en annen mann! Med lyst og trang til å kaste sig til hans bryst og si at hun var hans. Det skar igjennem henne at hun var en utro hustru; så vidt var det altså kommet. — «En utro hustru!» Hun slo hendene for ansiktet og brøt ut i gråt.

«Frue, — — Constance,» hvisket han og tok med sin hånd om hennes skulder. Hun blev ved å hulke. «Har jeg gjort Dem fortred?» spurte han ømt. «Tilgiv mig, — jeg ber Dem.» Han fikk fatt i hennes hånd, som han trykket til sine leber mange ganger.

Hun følte hans kyss som en dulmelse, men hennes tårer blev ved å flyte. Omsider tørket hun ansiktet.

«De skal ikke bry Dem om det,» sa hun lavt. «Det kom sånn over mig, — nu er det forbi — — Men, men, — det er ikke så lett å leve.» Hennes bryst hevedes av et krampaktig sukk.

Hennes plutselige utbrudd hadde grepet ham dypt. Han kunde ha knelt for henne og dekket hennes klær med kyss. Han hadde i denne stund en tydelig bevissthet om, hvilken rolle de vilde komme til å spille i hverandres liv. Han var blitt sikker på at han ikke var henne likegyldig, og det gikk som en svimlende jubel igjennem ham at han en gang skulde holde henne i sine armer, således som han hadde drømt det. Han knuget hånden mot hjertet for å dempe den brusende lidenskap der inne og ventet litt før han sa: «Nei, — det er ikke så lett, uten for den som elsker lykkelig.»

Det kom en mann for å ta sin tørn ved roret. De för sammen ved lyden av hans skritt.

«Nu skal De gå til hvile, Constance,» sa Meier og reiste sig. Han begynte å trekke hennes hansker av. Hun gjorde ingen motstand; han stakk dem til sig og tok hennes hender, som han flyttet omkring i sine egne; han kom op på hennes håndledd og gled nedover igjen til fingerspissene med sakte trykk. Så la han dem op på sitt ansikt, trakk dem ned på sin munn og kysset dem innvendig og utvendig.

«God natt, Constance,» hvisket han med skjelvende stemme og slapp henne.

Uten å se sig tilbake gikk hun ned og la sig.

Meier tendte en sigar og blev ennu en tid lang på dekket. Timene gikk som minutter. Han var fylt av en stemning, som løftet ham ut av og over sitt tidligere jeg. Han hengav sig ikke til noen bestemt forestilling, hadde neppe en ordentlig, sammenhengende tankerekke. En livsalig gledesfølelse uten begynnelse og ende fylte ham; livet var med ett blitt yndefullt og smilende.

Da han endelig mot morgen lå utstrakt på sin køie, gjentok han atter og atter: «Dette er lykke.»

— Om morgenen så Constance blek og forvåket ut. Meier viste sig bare for å si farvel. Lorck ristet hjertelig hans hånd og bad ham ikke vente lenge før han besøkte dem. På kaien vendte Meier sig om og gav Constance en siste hilsen. Hun blev underlig grepet av den måte hvorpå han blottet sitt hode, og stod i tanker, til Lorck tok henne i armen og sa at tøiet var ekspedert fra tollboden og alt stod på drosjen. Men på hjemveien og lenge efter så hun atter og atter hans blikk og hilsen, og hver gang var det som om hun skalv innvendig.

Kapittel XXIX

De tok inn på Grand hotell, hvor de vilde bli til de hadde fått ordnet sitt hjem. Fru Hansen hadde leiet leilighet til dem i Homansby, ikke langt fra Constances forrige bolig; hun hadde hengt gardiner op i alle værelsene, flyttet Lorcks og Constances møbler derop og bragt kjøkken og spisekammer i orden.

Tilbake var bare å kjøpe noen nye ting, de vilde anskaffe sig, få maleriene ophengt, bokskapene fylt og nipssakene stillet op.

Det var tredje dagen efter deres tilbakekomst. Constance var just ferdig med å ordne småtingene på sitt skrivebord og så sig prøvende om. Så gikk hun inn i dagligstuen; den var så lun og hyggelig. Spisestuen var større, lys, med to fag vinduer, dekorert med en mengde bladvekster og blomstrende potteplanter.

Hun kastet også et blikk på soveværelset; alt var utmerket; så gikk hun tilbake og lot sig gli ned i en lenestol, den selvsamme, som hun i gamle dager pleide å sitte og drømme i om eftermiddagen foran kakkelovnen. Hun sukket og lukket øinene; hun vilde tenke på fortid og nutid, men Meier kom imellem. Hun gjennemgikk ethvert av deres møter fra den aller første tid av. Hvorfor var hun ikke blitt forelsket i ham den gang, for nu, — ja hvis hun nu hadde vært fri, så visste hun, hvordan det vilde gått. Vilde gått! Var det ikke allerede der? Nei, nei, nei! Hun hadde alltid vært en hederlig kvinne, og noe annet vilde hun ikke by sig selv.

Men hans vennskap vilde hun nyte; det var det ikke noe galt i; det vilde bringe en art av rikdom inn i hennes liv og forsone henne med alt annet.

Så gjenkalte hun sig natten på dekket, hans kyss på hennes hender, den stemme han hadde hatt — de ord han hadde sagt, og så det avskjedsblikket. Minnet skyllet varmt over henne.

Lyden av entréklokken brøt inn over stillheten og bragte henne med et heftig rykk tilbake til nuet. Piken kom og sa at det var en herre som spurte om han kunde, få hilse på fruen. Constance tok det kort hun rakte henne.

«La ham komme,» sa hun stakkåndet og famlet efter noe i lommen. I det ene minutt som gikk innen Meier viste sig på terskelen, hadde Constance reist sig op og satt sig flere ganger.

Hun rakte sin hånd ut imot ham.

«Det var morsomt å se Dem» — sa hun nervøst. «Hvordan har De det?»

Meier stod og arbeidet med noe i halsen, som kom i veien for hans ord, mens han trykket hennes varme hånd med sine kolde fingrer.

«Jeg møtte Deres mann for litt siden, han bad mig gå op og se, hvordan De bodde.»

«Hadde De ikke tenkt på det av Dem selv da?»

«Jeg visste ikke —, jeg trodde . . .. Er De allerede i orden?»

Constance fikk sin sikkerhet tilbake; blekheten på hennes ansikt var borte: i kinnene var det kommet en fin rød farve, og øinene strålte med sin smukkeste glans.

«Fullstendig» — svarte hun — «dette er mitt værelse, vil De se de andre?»

Han gikk foran. «Her er Lorcks departement,» sa hun, da de var kommet igjennem spisestuen. «Her skal De se, venteværelse, mottagelsesværelse og studerværelse.» Det siste var et lite rum med vindu til sidegaten, fullpakket av bøker og smukke polstrede eketresmøbler.

«Og her er Deres territorium?» spurte Meier, da de var ferdig med besiktigelsen.

«Ja, dette er mitt værelse. Er det ikke hyggelig?»

«Utrolig! og med Dem til beboerske. — Jeg vet ikke om det er fordi værelset er Deres, eller fordi De er værelsets at det ser så bedårende ut.»

Hun bøide sig ned og slo et støvgrand av sin kjole.

«La oss prøve hvordan det er å sitte i» — sa hun og skjøv en stol bort til ham.

«Tenke sig til at det bare er tre dager siden vi kom,» begynte Meier, idet han satte sig.

«Ja, kan De fatte det,» avbrøt Constance, «jeg synes det er måneder.»

«Evigheter !» — han slo ut med hånden, «i går og i dag har ikke villet få ende, det er fordi jeg ikke har sett Dem, Constance.»

Hun flyitet sig litt på stolen. «Jeg synes også det er så lenge siden,» sa hun.

«Jeg har gått og fantasert om å gå her op,» begynte han igjen, «og så har jeg lengtet så iherdig efter Dem at jeg til sist kom i vane med det, og syntes det var så godt å ha noe å lenges efter.»

«De snakker, som De hadde gått slik i årevis,» hun smilte.

«Og så har jeg uavlatelig måttet tenke på Dem som De var på dekket om natten — uavlatelig» — gjentok han med betoning.

«Men det må De glemme, Meier.» — Det var noe bønnlig i stemmen. «Vi skal være venner, bare venner, lov mig det, at De vil behandle mig som sådan.» Hun hevet øinene og festet dem på ham.

Meier svarte ikke straks. Han satt og fortapte sig i hvor deilig hun var; det var så søtt å høre hennes stemme, være henne så nær og føle hennes øine på sitt ansikt.

«Ikke sant, De lover mig det» — la hun til.

«Å nei, la mig slippe! Jeg kan ikke på forhånd bestemme å være sånn eller sånn mot Dem.» Tonen var klagende.

Hun gav sig til å overveie hans ord, så frem for sig og ristet bekymret på hodet.

«Jeg har elsket Dem hele mitt liv, fra den første tid jeg så Dem, og jeg har lidt i en grad, så De aner det ikke. — Gi mig lov til å være som jeg kan og må.» Han hadde reist sig op og stod nu foran henne. «Jeg vil intet ondt gjøre Dem» — det kom en vemodig klang i stemmen. «Tror De vel det?»

Hun slo øinene ned; hennes fingrer pillet ved kniplingen på hennes overkjole.

«Tror De vel det?» gjentok han inderligere.

Hun så op på ham og smilte sørgmodig.

«Nei» — sa hun og ristet langsomt på hodet. «Men Meier, Meier, hvordan skal dette ende!» hun reiste sig og för hurtig bortover gulvet.

«Ende! Hvad tenker De på det for? Det får komme hvad det vil!» ropte han lidenskapelig. «Jeg er Deres, — De eier mig, hører De, Constance, De eier mig!»

Hun holdt hendene for ørene og virret med hodet, mens hun betraktet ham med forskremte øine.

«De må ikke være redd, Constance» — han talte roligere og gikk nærmere til henne. «Ser jeg ut som en røver eller innbruddstyv? Heller vilde jeg hugge min høire hånd av enn strekke den ut for å gripe efter Dem, når De ikke fritt gav mig lov.»

Hun gav sig til å drive på gulvet, og Meier kunde se at det kjempet i henne.

«De skal lære å være trygg ved mig, Constance — ingen i verden kan være ømmere over Dem enn jeg.» Han rakte hendene ut imot henne.

Hun stod stille foran ham, tok om begge hans hender og knuget dem et øieblikk.

«De skal være god, Meier, bare god» — sa hun med lav stemme og så ham angstfull inn i øinene. Så slapp hun hendene og begynte atter å gå op og ned.

«Constance, jeg har en bønn til Dem: kall mig Harald når vi er alene,» bad han — <«å gjør det, Constance.»

Hun nikket og blev ved å gå.

«Det kommer noen» —. Hun gikk bort og åpnet døren.

«Har ikke Meier vært her?» spurte Lorcks stemme fra entréen.

«Han sitter her,» var svaret. Hun sendte ham over skulderen et blikk som sa: Sett Dem dog. Han følte sig elektrisk berørt; det var jo en godkjennelse av deres hemmelige forståelse.

«Nu, hvad sier du, Meier, er her ikke nokså beboelig?»

Lorck var trådt innenfor og så sig veltilfreds om.

De talte litt om stuenes utmerkede beliggenhet, om den fordel det var å ha formiddagssolen og om annet lignende.

— «Så flytter vi altså hjem i aften, Constance,» sa Lorck, da Meier var gått. «Du følger vel med ned på hotellet og pakker sakene sammen?»

«Ja, la oss så komme avsted straks,» svarte hun.

«Å nei, vent litt, her er så hyggelig,» han begynte å lukke dørene op, «her ser jo formelig elegant ut, når det står åpent til alle værelsene.». Han gned fornøiet hendene og satte sig, så han kunde overskue det hele.

«Og så flink du har vært! Kom hit til mig, Constance. Er det ikke deilig å være hjemme i vårt eget nydelige hjem?»

«Jo» — sa hun åndsfraværende.

Han trykket henne ned på sitt kne, tok fatt i hennes hender og gav sig til sakte å gynge henne op og ned, mens han nynnet: «Ride, ride ranke.»

«Nei, nei — hold op — jeg må ut og tale med piken.» Hun kom sig hurtig løs.

Han satt igjen beklemt om hjertet. Siden hin aften i Lausanne hadde han ikke trengt inn på henne med noe kjærtegn. Han hadde ventet på at hun skulde komme til ham. Han eide jo hennes kjærlighet, og det var vel den sterkeste forbundsfelle som gaves. Han og den i fellesskap måtte jo vinne bukt med den smule skade som hin dumme tilfeldighet hadde anrettet.

Han hadde vært som en beiler imot henne fra den dag av, da han fikk sannheten å vite. For hennes minste smil hadde han vært glad som for det bifall, man høster for sitt arbeid. Og hvert et håndtrykk, hvert et blikk, hver en snedig opfunnet situasjon måtte jo ha fortalt henne, hvorledes han lengtet.

— Hans sinn hadde vært så alvorlig og så mildt; han hadde tydelig merket, hvorledes hans måte å ta dette på hadde gjort ham til et bedre menneske. Det var så velgjørende. Og når Constance var blitt helbredet, vilde hun rørt takke ham, fordi han hadde reddet lykken for dem. Så vilde hun komme med sine armer om hans hals og trykke sine leber mot hans, mange ganger, og så vilde han svare: jeg vilde lære dig å se, Conny, hvor god min kjærlighet var. —

Men nu var det gått fjorten dager uten at hun hadde gjort det ringeste tegn til å nærme sig ham. Efter ankomsten til Kristiania hadde han dog trodd å merke gode symptomer. Det var kommet noe melankolsk, fryktsomt jomfruelig over henne. Hennes stemme hadde vært så bløt og mild, og når hun satt for sig selv, kunde hun se så beveget, så lengselsfull ut. Han hadde tenkt sig å være målet nær.

Nu begynte motet å svikte ham, ti for et øieblikk siden hadde hun sittet på hans kne, kold og uberørt som en statue. Var da hennes kjærlighet forbi? Umulig! det var jo ikke hendt noe som kunde rettferdiggjøre en slik forandring. Hun måtte ville eksperimentere med ham, straffe ham, hevne sig på en vis. Han blev bitter imot henne; hun var dog en hård og sfinksaktig kvinne. Kanskje skulde hun slett ikke tas på med denne varsomme ømhet, men var en av dem som trengte til en overmann. Han vilde sette hårdt imot hårdt; hun skulde få føle hans mishag og kulde, inntil hun kom og tigget om hans kjærlighet. Men da skulde hun også få den; da vilde han i fullt mål la henne nyte den salighet det var å komme tilbake til hans favn.

Constance hadde tatt tøiet på; hun stod i entréen og kunde ikke bekvemme sig til å lukke op døren og si til Lorck at hun var ferdig til å gå. Det var jo så toppmålt dumt å stå der og kvie sig for å kalle på ham; det var blitt som i ekteskapets første tid; hun likte sig ikke sammen med ham. Hun gav sig noe å bestille foran speilet, gikk så inn i soveværelset og satte sig på kanten av en stol. Hun vilde vente til han kom og så efter henne. Men minuttene gikk, og til sist fikk hun den idé at han var falt i søvn. Det måtte hun undersøke. —

Der satt han i samme stol med hodet tilbakelenet, øinene vidåpne og hendene foldet helt oppe på brystet. Det var noe stivnet over ansiktet; underleben var sterkt nedtrukket i begge munnvikene, og hans mine var barsk og mørk.

Constance för uvilkårlig sammen; det slo henne at han så gammel og slapp ut.

Lorck rettet sig op og betraktet Constance med en blanding av behag og vrede. Det sorte, fine stoff i hennes kjole med de mange kniplinger og atlaskessløifer og det fikse, moderne snitt klædde henne så godt. På hodet hadde hun en bløt, sort filthatt med en lang, bronsefarvet strutsfjær; overstykket var av tykk, sort silke med et brus av kniplinger om halsen og nedover brystet. De lange, franske hansker av fjærens farve satt glatt og stramt om fingrene, og i hånden holdt hun en sort atlaskes kniplingsbesatt entouscas foret med brungul silke. Lorck tenkte på hvor deilig hun så ut og sukket.

«Skal vi så gå?» spurte Constance, stående i døren.

«Ja» — svarte han kort og reiste sig.

Om aftenen da Constance satt i soveværelset og redde håret foran speilet, gikk Lorck op og ned inne i sitt mottagelsesværelse med en sigar, som han mot sedvane røkte sterkt av. Han hadde hele aftenen ikke henvendt et ord til Constance. Måltidet hadde de spist i taushet. Når Constance spurte om et eller annet eller kom med en bemerkning, hadde han svart med enstavelsesord så trevent som mulig. Så hadde Constance reist sig og var med et kort: «Jeg vil legge mig,» gått fra ham.

Denne likegyldighet opirret Lorck. Han spekulerte på midler til å kue henne. Hjalp ikke hans kulde, måtte han finne på noe annet. Han foresatte sig å forsøke å være hensynsløs. Han vilde gå sin vei på de urimeligste tider, utebli fra måltider, komme hjem midt på natten og svare at det ikke kom henne ved, når hun spurte hvor han hadde vært, late som om hun var ham det likegyldigste på jorden.

Plutselig stod han stille. Nu lå hun kanskje allerede og sov i sin seng, og så fikk han ingen leilighet til å vise henne at han vilde legge sig uten å si henne god natt. Han kastet sigaren og skyndte sig inn til henne.

Da han kom inn var Constance ferdig med håret. En lyst til å gå bort og omfavne henne overfalt ham, men han betvang sig, vendte sig hurtig og begynte å klæ sig av. Der satt hun på sengekanten og så bedrøvet og mild ut. Han betraktet henne uavbrutt, mens han trakk uret op. Han kunde ikke lenger stå imot. Glemt var planene om tukt og opdragelse. Før han visste av det satt han ved siden av henne, la sin arm om hennes liv og trakk henne inn til sig.

«Constance» — hvisket han — «hvor lenge skal dette vare?»

«Hvad for noe?» mumlet hun med bortvendt hode og forsøkte å stemme sine hender mot sengekanten.

«Din ukjærlighet, denne fjernhet. Skal vi ikke leve sammen som to mennesker som elsker hverandre?»

Hun følte det i denne stund klarere enn noen sinne at hennes kjærlighet var død, og at hun burde si ham det helt ut. Men hun manglet mot. Han hadde lagt hennes hode op til sitt bryst, så hennes ansikt var skjult. Hadde Lorck kunnet se uttrykket i hennes øine, vilde han kanskje ha sluppet henne. Nu tok han hennes viljeløse eftergivenhet under hans kjærtegn for noe annet enn det Jar:

Men neste morgen da Lorck var borte, lå Constance på kne foran sengen og gråt på sin hodepute som i sitt første ekteskaps tidligste dager.

Kapittel XXX

Vinteren var forbi; den hadde dette år vært mild og kortere enn sedvanlig. Man var ennu bare i mars, og dog kjente man alt et pust av vår i luften.

For å bøte på mangelen av kanefarter og isfornøielser hadde byens selskapelige kretser utfoldet en stor virksomhet, især de siste par måneder. Man hadde spilt privatkomedie, gjort baller og foranstaltet basartablåer. Til slutning vilde kunstnerforeningen lage et karneval.

Lorcks hadde vært meget med; selv hadde de også gitt noen fester.

I vinterens løp hadde Lorck prøvd alle midler for å få Constance til å bli den gamle. Han hadde forsømt henne, gjort alt hvad en hensynsløs ektemann kan finne på av de ting som ødelegger det daglige samlivs hygge, men forgjeves. Constance hadde fra først av møtt hans adferd med uforstyrrelig ro. Det så ut som om intet kunde rive henne ut av den likegyldighet som hun satt forskanset i. Alltid det samme høflige vesen: imøtekommende og avvisende på én gang.

Men hemmelig plaget hans opførsel henne; det pinte henne å være i samme værelse som han, når hver bevegelse utstrålte hans uvilje, hvert blikk var ladet med uvær. Især å sitte til bords med ham! Å, disse stumme måltider — som hun hatet dem! Skulde hun by ham mer, fikk hun nesten ikke ordene frem. Efterhånden utviklet det sig hos henne en heftig uvilje mot ham, blandet med en trykkende fryktaktighet. Hun åndet op når han gikk ut, og fikk hjerteklapp av motvilje, når hun hørte ham komme hjem.

Ofte løp hun ut av stuen for å slippe å sitte der når han kom inn. Undertiden gikk det dager, hvor han ikke henvendte et ord til henne. Spurte hun om noe, var det motstrebende at han gav svar.

Hun begynte å lide av nervøsitet og hjertebeklemmelse, og til sist kom det op i henne en oprørsk forargelse. Der gikk han og behandlet henne som en avhengig slektning eller som en undergiven som har forgått sig, og til straff skal få føle husherrens unåde. Hun vilde ikke lenger finne sig i det, men besluttet å sette hårdt imot hårdt. Lorck blev først forbauset og til sist rasende. Engang hun hadde gitt ham et avfeiende svar, stod han stille foran henne og sa at hun var en ondskapsfull kvinne.

«Jeg forstår dig ikke,» svarte hun koldt.

«Den beregnende kulde, hvormed du driver mig op til en tilstand av sinnslidelse!» utbrøt han. «Hvorfor handler du slik?»

«Du tar aldeles feil, — du går om i en innbilning» — hun trakk på skuldrene. «Jeg gjør intet av det du beskylder mig for.»

«Er det da ikke fra dig at all denne forferdelige uhygge kommer? Skulde du virkelig være i uvidenhet om det?» spurte han.

«Nei, det er ikke fra mig» — sa hun kort — «det er dig som er så tyrannisk.»

Lorck spilte øinene op. «Tyrannisk?» gjentok han.

«Ved et maktmiddel vil du tvinge mig til å være anderledes enn jeg kan og vil, og så behandler du mig på en måte som du ikke vilde våge å by noen annen.» Hun så utfordrende på ham.

«Men hvorfor er du så ukjærlig, Constance? Forstår du ikke for en lidelse du bereder mig? Det liv vi fører sammen, er ikke hvad jeg hadde tenkt mig» — sa han bedrøvet.

«Men begriper du da ikke at det er tåpelig å ville skjenne sig kjærlighet til?» Hun vendte sig utålmodig fra ham.

Det kom et uttrykk i hans blikk som hos et såret dyr; han gikk stille ut av stuen.

Disse hennes ord gjorde et dypt inntrykk på ham; de blev ved å klinge i hans ører med en skjærende lyd, som og Constance Ring

gikk ham isnende gjennem nervene, som når man skribler på en stentavle med en jernspiker. —

Siden da hadde Lorck hørt op med å eksperimentere. Han tok sin tilflukt til arbeid og kastet sig inn i en utrettelig virksomhet. Foruten sin store praksis var han viseformann i lægeforeningen, redaktør av et medisinsk tidsskrift og tok virksom del i forskjellige kommunale gjøremål. Han syntes det var best således, for så fikk han ikke så meget tid til å spekulere over sine huslige forhold. Men håpet om å tilbakevinne sin hustrus kjærlighet hadde han dog ikke tatt avskjed med. Han kunde trenge det helt ned på bunnen av sitt sinn; men slippe det formådde han ikke. Tiden fikk råde, det nyttet jo ikke å ville tvinge sig frem.

Undertiden plagedes han av skinnsyke. Tanken om at Constance kunde foretrekke en annen voldte ham en utålelig smerte. Når han ute i selskap så henne stå og tale med herrene og være så fengslende og livlig, var det som et stikk av en kniv i hans hjerte. Men han behersket sig alltid. Ikke for noen pris vilde han at man skulde merke hans svakhet. Dessuten var det jo tåpelig ikke å kunne tåle at ens kone talte med en annen. Sådant var også ganske momentant.

Verre var det med Meier, som var blitt deres intime husvenn, og hvis selskap øiensynlig var Constance kjært. Om eftermiddagen når konsultasjonstiden var til ende, traff han meget hyppig Meier hos Constance, når han kom der inn før han gikk i praksis. Beslaglagt som han var av sitt arbeid, kunde han sjelden være tredjemann.

Det blev ham mer og mer utålelig å vite ham så meget sammen med henne. Han var dog ikke for alvor redd; at hans kone kunde nære, enn si bortgi noe som lignet kjærlighet ti! en annen mann, kunde umulig trenge inn i hans forestilling. Han trøstet sig også med at Constance visstnok i grunnen var en kold natur, som ikke hadde meget ømhet å skalte med. Og så var hun jo en hederlig kvinne; å mistenke henne vilde være en fornærmelse.

Anderledes med Meier; han kjente mannfolkene og visste, hvor langt man kunde tro dem i den slags affærer. Et par ganger hadde han opdaget et eget glimt i Meiers øine, når de fulgte Constance gjennem stuene, eller når hun kom inn, og det hadde i høi grad mishaget ham. Han vilde gitt sin halve formue for å få ham fjernet, iallfall fra sitt hus, men hans frykt for å gjøre sig latterlig hindret ham i å foreta sig noe 1 dette øiemed. Den vennskapelige tone, som alltid hadde hersket mellem ham og Meier, gjorde det også vanskelig å slå om. —

Meier var imidlertid så optatt av sitt forhold til Constance at han intet merket til Lorcks sanne stemning. Hun hadde for lenge siden tilstått ham at hun følte kjærlighet for ham, men samtidig erklært at hun vilde sette alt inn på å bekjempe den. Hun hadde foreholdt ham at de skulde og kunde være venner, sagt, at hun vilde forakte sig selv, om hun blev en utro hustru, og bønnfalt ham om å være enig med henne i at det var best således. Meier hadde svart at det sønderslet hans hjerte bare å besidde hennes vennskap, men at hennes vilje var hans lov. Han hadde også trolig stridt for å holde sig dette efterrettelig. Til sist var hun blitt trygg på ham, og da gav hun sig hen i forholdet med en overstrømmende fortrolighet. Det gjorde ham så rik og lykkelig, at det foreløbig blev ham en lett sak å holde styr på sig selv. Det var en art tilbedelse i hans elskov, for det var ham en fest bare å sitte ved hennes side, høre hennes stemme og veksle ord med henne, var det enn de aller almindeligste. Og alle disse små beviser på gunst og utmerkelse, som en kvinne ganske uformerket kan drysse ut over den mann som er hennes hjertes yndling, henrykket ham således at det var tider, hvor han syntes han aldri vilde begjære mer. Hun fylte ham ganske; fra dag til dag levde han i det, han hadde vunnet i samsvar med henne og av vissheten om snart å skulle gjense henne. Livet var blitt nytt for ham; det var herlig å være hos henne, og å arbeide tyktes ham å spare op på gleden. Undertiden kunde det jo riktig nok komme op i ham en bitter gremmelse over at den kvinne, han ene i verden brydde sig om, var en annen manns hustru. Et par ganger hadde han også gitt denne stemning luft til Constance. Men hun behøvde bare å se bedende på ham og minne ham om deres avtale for å få ham til å høre op.

Engang hadde han bebreidet henne at hun var slik; han forstod henne ikke. Hun elsket jo ikke Lorck, men ham; hvorfor fikk han så ikke hennes kjærlighet? Hvad var det hun stillet sin samvittighet tilfreds med? Utroskapen stakk jo i at hun hadde tatt sitt hjerte fra Lorck og bar elskov til en annen. Da hadde Constance sittet og rokket frem og tilbake med en våndefull mine og en sakte klagelyd, og til sist svart med lav stemme at det var forskjell på utroskap og ekteskapsbrudd. Og så hadde Meier gjentatt, hvad han ofte før hadde sagt, at den kjærlighet hun ikke gav ham fritt og angerløst, vilde han ikke ta imot.

Men den dag hadde det vært noe over henne som gjorde at han forlot henne med forvissningen om at timen, da hun vilde synke i hans armer og si: jeg er din, ikke var fjern. —

Det var dagen før karnevalet; Lorck hadde motstrebende tegnet sig og sin kone; han hadde venner i festkomitéen, som så å si tvang ham til det.

Constance satt inne i spisestuen og sydde på karnevalsdrakten. Hun hadde hjulpet til hele dagen, for hun kunde så godt like å arbeide sammen med den tekkelige Emma sypike, som var så flink og opfinnsom. Det var en tyveårig blondine med småkruset hår, opsatt i nakken i en svær fletteknute, friske, røde kinner og blå øine av en dyp og fuktig glans. Hennes figur kunde man ikke la være å beundre; det var ryggen især; den var strak og kraftig, men allikevel fintlinjet; midjen var trillende rund og brystet smukt hvelvet.

Constanse så på uret; hun ventet Meier; Lorck var ute i praksis og kunde først komme hjem ved titiden; han hadde mange syke i denne tid.

«Ja, så er det bare å sy knappene 1 og feste remmene til bøttet» — sa Constance, idet hun satte nål og fingerbøl fra sig og løste av sig det store forklæ, hun hadde sittet med. «Nu kan jeg gjerne gå min vei, ikke sant, Emma?»

«Jo, det kan fruen så godt» — svarte Emma med et beskjedent smil.

Constance hørte det gå i dagligstuen og kikket inn gjennem den halvåpne dør.

«God aften, Meier!» ropte hun. «Kom her, skal De få se!»

Straks efter stod han ved siden av henne.

«Her er skjørtet» — sa hun, «rød silke med gullborder, strømpene er litt for lyse, jeg kunde ikke få den riktige farve — og skoene, se hvor lekre med gule, små spenner. Og er ikke forklæet nydelig? den lille lommen er så fiks. Melkebøttet der skal jeg bære på ryggen, se på remmene, de lukter av russelær, og hodetøiet er så klædelig» — hun satte det på og tok det straks av igjen. «La mig få låne livet et øieblikk, — men Gud, Emma, De setter jo knappene i ryggen!» Constance lo. Emma satt med et ansikt så rødt som det var dyppet i blod og pillet ved knappene med dirrende fingrer. Constance kunde ikke begripe hvad det gikk av henne. Hun tok livet og viste det til Meier, som bøide sig ned for å ta op den ene sko, som han hadde mistet på gulvet. Constance stusset et øieblikk; hun hadde fornemmelse av noe, hun visste ikke hvad.

Rutsj, ratsj … det var Emma som veltet sykurven med snellene på gulvet; Constanee og Meier för i været. Emma lå alt på kne og samlet dem op igjen. OG Constance Ring

«Kjenner De Emma sypike?» spurte Constance, da de satt i dagligstuen.

«Hvor faller De på det?»

«Hun var så underlig — så De ikke hvor rød hun blev?»

«Jeg har sett henne sitte og sy et par ganger hos min mor, tror jeg nok» — sa Meier efter et øieblikks betenkning.

«Det må jeg si er bluferdig! men hun er nu også virkelig en søt liten pike» — henkastet Constance. «Hvad skal De ha på i morgen?»

«Domino.»

«Men så kjenner jeg Dem jo ikke fra de andre.»

«Det gjør jo heller ikke noe; jeg kjenner jo Dem. Er det Lorck som kommer?» Meier lyttet.

«Nei, det er Emma sypike, som går,» svarte Constance, idet hun reiste sig og gikk inn i spisestuen. Meier fulgte efter. Constance la maskeradedrakten ned i en stor, avlang kurv. Han stod og iakttok, hvorledes hun strøk og glattet på stykkene og la foldene til rette, og de bløte bevegelser av hennes hender, hennes skikkelses dvelende holdning virket på ham med et magnetisk behag.

«Vil De gjøre mig en stor glede?» spurte han, da hun stod i begrep med å dekke kurven til.

«Nu?» Hun vendte sig raskt om.

«Ta drakten på og la mig se Dem i den.»

Hun smilte og syntes å betenke sig.

«Å gjør det, Constance,» bad han. «Jeg vilde det så forferdelig gjerne.»

«Ja, så gå med Dem da!» ropte hun overgivent. «Jeg kan jo ikke gjøre det, mens De står der og henger over mig.»

Han takket henne med et lykkelig nikk og gikk inn i hennes værelse.

Efter en stunds forløp kom hun fullt klædd, med masken i hånden. Hun så godt ut; hvert minste stykke

Constance Ring 27%

fremhevet hennes skikkelses skjønnhet, like fra de smale parisersko, som viste anklenes smukke form, til den mangeradede perlesnor om hennes bare hals. Den kortskjøtete trøie med de bitte små puffermer satt stramt om hennes midje; det svære, blanke hår hang opløst over rygg og skuldrer, og hodetøiets røde og gylne båndender stod prektig sammen med dets mørke farve.

Meier blev betatt stående med tilbakebøiet hode som i forbauselse.

Constance følte sig en smule forlegen ved den uvante situasjon.

«Melkebøttet er det søteste av alt» — sa hun og vendte ryggen til, forat han skulde se på den.

«Det er nydelig alt sammen. Nydelig,» gjentok han langsomt. «Hvor De er forvandlet; tenke sig at De kunde komme til å se slik ut.»

«Hvordan?» spurte hun.

«Som et eventyr, en landsbyroman med forklædde prinsesser i — å snakk, det er vrøvl! De er meget deiligere enn som så.»

«De snakker» — sa Constance og lo med rødmende kinner, «men se nu!»

Hun satte den sorte silkemaske på og trådte hen foran speilet.

«Hvad vil De med den sorte tingest!» Han gikk tett bort til henne, grep med begge hender om gummihempene som satt rundt ørene og tok masken bort.

«Au !» skrek Constance — «er De gal, Meier?»

«Rev jeg Dem i håret? Om forladelse, gjorde det virkelig så vondt?» han så fortvilet ut.

«De skulde bare kjenne det, De» — klynket hun.

Han strøk håret tilbake langs med øret og klappet det sakte.

Hun tok sig op til stedet hvor han hadde revet og kom derved til å røre ved hans fingrer. Han grep hånden og la den over sine øine; så bet han med lebene i den.

Constance stod foran ham med nedslåtte øine. Hun hang med hodet som en såret fugl, og ansiktet blev blekt. Hun så fryktsomt op på ham og møtte et blikk fullt av den usigeligste, smertefulleste ømhet.

Det kom et rykk gjennem hennes legeme, som vilde hun gå bakover, men i neste nu gav hun efter for en uimotståelig trang. Hun slo armene om hans hals og la sig inn til ham.

Det svimlet for ham. Han grep om henne med begge armer, knuget henne mot sitt bryst og boret ansiktet ned i hennes hals med et langt sukk som av forløsning og lettelse.

Hun blev forskrekket over hans heftighet og vilde gjøre sig løs.

«Et øieblikk, bare et øieblikk» — hvisket han og holdt henne fast. «Se så» — sa han derpå og lot sine armer langsomt gli nedover, til han fikk fatt i hennes hender.

«Deiligste, søteste» — hvisket han.

«Nei, nei, De må ikke» — ropte Constance angst og løp ut av stuen.

Meier gled ned på en stol og dekket for sitt ansikt.

Han følte hennes faste, fine legeme i sine armer, kjente duften av hennes bløte hals, og det varme trykk av hennes leber brente på hans kinn. Han satt som en beruset, som svelgjer i den nydelse hans tilstand gir ham.

En dør, som blev åpnet, fikk ham til å løfte hodet. Det var Constance i sin hverdagsdrakt. Det gikk som et gys igjennem henne, og hun stod stille i noen sekunder. Det var det henrykte uttrykk på Meiers ansikt som bevirket det. Hun kunde likesom ikke se at det var ham i det samme. Hun satte sig og tok sitt arbeid.

«Er De misfornøiet med mig, Constance? De ser så bedrøvet ut?» hans stemme var så øm.

«Ikke egentlig bedrøvet» — sa hun grundende. «Jeg kunde ikke hjelpe for det, jeg,» la hun straks efter til i en tone som om hun forsvarte sig.

Han reiste sig og gikk bort til henne. Han vilde endelig se hennes ansikt, men hun bøide sig dypt over hekletøiet; så la han sig på kne og strakte hodet inn imot henne for å fange hennes blikk. Hun lot hendene synke og vendte ansiktet bort.

«Du har gjort mig så meget godt, Constance, så ubeskrivelig meget godt, la det ikke forskrekke dig. Det kjærtegn du gav mig, falt som en himmelens dugg over mig. Du må si du til mig. Du må si du til mig» — gjentok han.

Hun nikket.

«Jeg har fortjent at du har en smule tillit til mig, ikke sant, Constance?» sa han sakte.

Hun nikket igjen med et svakt smil.

Han la sitt hode på hennes kne og sukket. Hun strøk sin hånd kjærtegnende gjennem hans hår mange ganger. Han lukket øinene og lot sitt ansikt gli ned i hennes fang.

«Nu må du gå, Harald» — sa hun om litt, «ja, for jeg synes ikke du skal bli her i aften.»

«Som du vil» — svarte han, men rørte sig ikke.

«Nu må du gå» — gjentok hun.

Han bedekket hennes hender med kyss og reiste sig endelig.

«Så husker du nok de dansene, du har lovet mig,» sa han.

«Den første og den siste» — svarte hun med et smil.

«Du skulde danse hver eneste dans med mig, — kan du ikke si nei til de andre?»

Hun ristet på hodet.

«Det går ikke an» — svarte hun.

«Men hadde du lyst, Constance?»

«Naturligvis, hvad skulde jeg ellers ha lyst til?»

Han trykket et siste kyss på hennes hånd og gikk.

Kapittel XXXI

«Nu skal du love mig ikke å føite for meget med Meier i morgen, Constance,» sa Lorck om aftenen, da Constance hadde lest op av «Aftenposten» om arrangementet ved karnevalet.

Constance blev rød. «Hvorfor sier du det?» spurte hun.

«Fordi jeg ønsker du skal være forsiktig.»

«Har du noen spesiell grunn til å minne mig om det?»

«Ja. Du er meget mer sammen med Meier enn det går an, hvis du vil beholde ditt rykte i fred.»

«Dette er et ganske nytt påfunn,» sa hun.

«Du tar feil, min venn. Jeg har lenge misbilliget den karakter, ditt forhold til Meier har fått; ikke for min skyld, men for din egen.»

Hun trakk på skuldrene.

«Og i aften syntes jeg nettop anledningen til å si det var god —» blev han litt efter ved.

«Hvorfor nettop i aften?»

«Fordi jeg tenker på karnevalet og ønsker å advare dig. Folk taler om dig og Meier på en måte som ikke er mig behagelig.»

«Folk! Hvad kommer folk oss ved?»

«Men ditt rykte kommer både mig og dig ved.» Han gikk langsomt op og ned på gulvet. Hun satt med hånden under kinnet og stirret i avisen.

«Hvem er det som kan komme til dig med slikt?» spurte hun.

«En som vil oss begge vel. — Jeg kan forresten gjerne si det, — det var Hansen.»

«Ja, jeg tenkte det, — det ligner hans fruentimmeraktighet.»

«Det var riktig av ham; jeg vilde gjort akkurat det samme i hans sted,» sa Lorck tørt.

«Gått og talt ille til din venn om din venns hustru?»

Lorck gjorde en utålmodig hodebevegelse. «Det er slett ikke tale om noe sånt. Han gav mig i all vennskapelighet et vink, forat jeg skulde søke å stoppe, hvad han trodde var til skade for dig.»

«Men nu kan det ikke stoppes,» sa Constance.

Lorck stanset brått. «Hvad mener du med det?»

«Jeg mener at Meiers selskap morer og underholder mig, og at jeg ikke av hensyn til folk eller folkesnakk akter å berøve mig det.»

Han stod stille foran henne. «Du glemmer at det også er mig,» sa han litt barsk.

«Er det din mening å forby mig å omgåes Meier?»

«Opriktig talt, det så jeg helst; men jeg forlanger bare at du skal ta hensyn, som du ikke kan overse ustraffet.»

«Og hvad skal disse hensyn bestå 1?»

«Du må selv kunne finne grensene; du er ikke så uerfaren at jeg behøver å belære dig om det.»

Det blev en pause. Så satte Lorck sig ved siden av henne, tok hennes hånd og talte i en vennlig, alvorlig tone.

«Du vet, Constance, at jeg intet høiere ønske har enn å se dig glad og lykkelig. Intet er mig fjernere enn å ville pålegge dig noen tvang eller å plage dig. Vet du ikke det?»

«Det har jeg jo aldri klaget over,» svarte hun kort.

«Jeg er ikke skinnsyk, Constance, vil ikke være det, dertil kjenner jeg dig for godt. Men andre dømmer anderledes.»

«Sladder og snakk kan ingen hytte sig for — det bør man ikke bry sig om.» Hun trakk hånden til sig.

«Sånn gjør du alltid, Constance; planmessig undviker du enhver samtale med mig. Den fjernhet som hersker imellem oss, piner mig mer enn alt annet.»

Hun støttet albuen på bordet og betraktet sin høire hånds negler, som hun holdt like op til sine øine.

«Det er ingen fortrolighet mellem oss,» vedblev Lorck sørgmodig, «ingen glede i forholdet, du har aldri noe å dele med mig, vi går hver vår vei.»

«Det sa jeg dig jo dengang nede i Lausanne, at med gleden var det forbi, iallfall for min del,» svarte hun rolig, uten å flytte øinene fra sine negler.

Det kom et smertelig uttrykk på hans ansikt.

«Du må ikke være så hård, Constance, — jeg går og lenges efter dig,» bad han inntrengende.

«Jeg kan ikke gjøre for det,» svarte hun mørkt, «hvad der er så, det er.»

Han følte plutselig et raseri mot henne. Hvor elendig hjerteløs og hevngjerrig hun var. All hans ømhet og kjærlighet slang hun fra sig, trådte den i støvet, skred over med kolde miner og smilende leber. Hans trofasthet ringeaktet hun; hun så den ikke; hans møie og ærlige streben for å vinne henne var spilt. Hennes vennskap for Meier, alt hun gjorde, var en eneste fortsatt hån mot ham, han, som gikk og elsket henne.

«Din opførsel er oprørende !» sa han nesten skrikende. «Hvis du ikke kan tøile ditt onde sinn, så er det bedre du tar livet av dig.»

Med et kort rykk i nakken kastet hun hodet tilbake og så på ham med et sky og forskremt blikk. Det kom ingen lyd, men allikevel var det Lorck, som om hun gav et skrik.

Hun reiste sig op og gikk mot døren. På terskelen blev hun stående og vendte hodet om imot ham. Det lå et iskoldt smil over hennes leber, og øinene stakk så besynderlig. «Jeg kunde jo løpe bort med en elsker istedenfor å drepe mig; det var også en utvei.» Hun talte langsomt og rolig.

Det var Lorck, som om han blev rammet bakfra av et hugg. Blodet för op i hodet på ham, og årene i pannen svulmet. Det varte litt før han fikk mælet op.

«Du taler avsindig,» sa han. «Sett dig ned og kom til ro; du kan ikke legge dig i den sinnstilstand.» Han gikk et skritt imot henne.

Hun gled lydløst over terskelen og lukket døren efter sig.

Lorck blev lenge sittende, et bytte for mangeartede, motstridende følelser. Hvad skulde han gjøre? Forsøke å vekke hennes skinnsyke? Hvem skulde han bruke til øiemedet? Kanskje det kunde tilby sig noe på karnevalet i morgen. Uff nei, han orket det ikke, han var for trett av alt slikt. Og dessuten — hun vilde sannsynligvis ikke legge merke til det engang.

Så vandret hans tanker tilbake til gamle dager, den gang han hadde Kristine, hun, som hadde lagt en grenseløs, ydmyk, althengivende kjærlighet for hans fot, som var kommet og gått på hans minste vink og hadde tatt alt som en nåde av hans hånd. Det hadde dog vært skjønnhet og glede i forholdet til henne. En sådan kjærlighet var en skatt i en manns liv, og kanskje var det en lov, at den blev ikke to ganger det samme menneske til del. Han hadde kastet den fra sig for å vinne Constance, denne kolde, ukjærlige kvinne, som ingen evne hadde til å vurdere hvad han gav henne. Det var altså blitt hans lodd; han gikk omkring som en hjemløs mann; forsmådd av henne, den eneste han brydde sig om, den han hadde bundet sitt liv og sin fremtid til. Så tenkte han på, hvad Kristine måtte ha lidt, og blev så sår om hjertet. Den arme, arme pike; på sine kne kunde han ha bedt henne om tilgivelse; hvis han noensinne traff henne, vilde han gjøre det. Han spurte sig selv om han kunde tenke sig muligheten av å ønske alt gjort om igjen, med Kristine som elskerinne, hun bundet, han fri . .. Men nei, det hadde jo ikke vært sann tilfredsstillelse 1 det; han var gått omkring som en villsom mann. Men hvis han nu hadde ektet Kristine — hun hadde hatt betingelsen for å forstå hans fortid, hennes egen var jo av samme art, og likhet på dette punkt var visstnok av stor betydning; hun visste, hvad alt det var verdt, og kunde skjelne mellem virkelig kjærlighet og en blott og bar sanselig forbindelse. Det var det, Constance manglet evne til, og det var blitt en ulykke for dem begge. Men nei, nei, ekte Kristine, en pike som intet annet hadde å by ham enn sin kjærlighet, en pike som i ingen henseende var hans jevnbyrdige! Og nu især, da han hadde vært elsket av Constance, — det var det høieste livet kunde by ham, og det var hans forbannelse at han aldri kunde glemme den lykke hennes kjærlighet hadde skjenket

ham Og nu skulde han ha tapt den … tapt den — han stønnet høit — umulig! — det kunde ikke være ..

Constance lå forlengst i sin seng; hun jog inntrykket av optrinet mellem henne og Lorck fra sig og lukket øinene. Hun tenkte på det øieblikk Meier hadde trykket henne til sitt bryst, og hun følte hans leber dypt nede på sin hals. Hun levde det om og om igjen, og hver gang var det som om hun løftedes på en bølge, mistet pusten og blev borte i svimmelhet. Til sist falt hun i søvn og drømte at hun og Meier vandret sammen i en deilig have tett omslynget, og at hun kjente hans kyss og varme ånde på sitt kinn.

Da Lorck klokken tre om natten gikk til sengs, sov hun trygt og fast. Han var stille og varsom for ikke å vekke henne.

Den neste dag lot Constance som om intet var hendt, og Lorck, som angret sine voldsomme ord, mottok stilltiende det forlik hun således bød ham.

I vognen på veien til karnevalet spurte Lorck Constance om hun vilde gi ham første dans, og fikk så vite at hun hadde lovet Meier den. Han bet skuffelsen i sig og lot som ingenting.

Constance danset hver eneste dans. Lorck forsøkte å holde øie med henne, men kunde allikevel ikke kontrollere hvem hennes kavalerer var. Han så henne hvirvle avsted med en spansk grande, en neapolitansk fiskergutt og en kobberrød indianer. Så var det med noen sorte dominoer. I en av dem visste han at Meier stakk. Han kjedet og ergret sig og ventet lengselsfullt på at det skulde være forbi. Endelig kom demaskeringen, og souperen begynte. Det var anrettet på små bord i en rekke av grotter og løvhytter, som løp på begge sider av den som assyrisk slottshall dekorerte dansesal, skilt fra denne ved forheng av persiske tepper. Lorck skyllet masser av champagne i sig for å komme i stemning, men forgjeves. De spiste sammen med Meier og Hansens. Marie var spansk fiskerpike. Leende og blussende av glede og champagne engagerte hun Lorck til første dans efter bordet. Han støtte sitt glass mot hennes og takket smilende, men hemmelig var han rasende, for denne dans hadde han vært bestemt på å ville danse med Constance.

«Så engagerer jeg Dem, Constance, det går altså op i op,» sa Hansen og hevet sitt glass for å drikke med henne.

«Takk, jeg er optatt,» svarte hun. «Der kommer min kavaler.»

Hun pekte på en skorstensfeier, som bukket for henne og førte henne bort.

«Men har De ikke en annen dans?» ropte Hansen efter henne.

Hun så på sin balliste. «Neste francaise,» svarte hun.

Han takket og slo ut med hånden. Constance blev borte i vrimmelen.

Hun var i en oprømt stemning, og hun tenkte med fryd på at Meier skulde se hvor fetert hun var, og samtidig vite at det var ingen uten ham hun brydde sig om.

Men Meier led alle skinnsykens kvaler. Det var ham en tortur å se Constance danse avsted munter og smilende i disse mannfolks armer; han bestilte ikke annet enn å følge henne som hennes skygge.

Skorstensfeieren var en av byens mest kjente balløver. Constance hadde hyppig truffet sammen med ham den siste vinter. Det var en vals de danset. Han holdt henne så tett op til sig at hun knapt kunde puste og hvisket forelskede ord i hennes øre, som hun hverken enset eller hørte. Han tok hennes taushet for opmuntring og plutselig bøide han sig ned og kysset henne lynsnart på skulderen.

«Fy skam Dem,» ropte Constance, «hvor kan De våge! Hold op, jeg vil ikke mer.»

Han blev ved å danse. «Er De virkelig så streng, frue,» hvisket han. «Det duer ikke, dydig og deilig på én gang, det er umulig.»

«Slipp mig, hører De, — jeg vil ikke danse med Dem!» sa hun harm og stridde imot.

Han førte henne til en sofa, bukket og forlot henne.

I samme øieblikk stod Meier ved hennes side.

«Å, er du der, Gud skje lov!» sa Constance glad, «den uforskammede fyr, du skulde bare vite hvor nærgående han var.»

«Du så dog ut til å befinne dig særdeles vel sammen med ham. Hvorfor holdt dere op å danse?»

Hun stirret på ham, forbauset over hans stemme og mine.

«Snakk,» svarte hun. «Hvor skal jeg få et glass selters fra?»

«Jeg skal hente din kavaler, forat han kan skaffe dig det.»

«Nei, men Harald da!»

«En dame som lar sig kysse på halsen av fremmede herrer, klær det ille å late indignert.»

Constance reiste sig og gikk nedover gulvet.

Meier fulgte efter. «Hvor vil du hen?» spurte han.

«Opsøke min mann for å dra hjem,» svarte hun kort og skyndte sig avsted.

«Ta min arm,» bad han.

«Nei, jeg vil ikke.»

«Er du sint, Constance?»

«Jeg vil hjem,» sa hun avvisende.

«Constance, gi mig din arm, jeg må tale med dig.» Hans tone var bønnlig.

«For at du kan fornærme mig mer?» Hennes stemme dirret i gråt.

«Tilgi mig, jeg er gal, vanvittig; ta min arm, hører du !»

«Nei, jeg vil ikke,» svarte hun trossig og blev ved å gå.

«Ikke? godt, så går jeg, og du ser mig aldri mer.» Han gjorde høire om.

Hun ilte efter ham og stakk sin arm i hans. Han førte henne op på galleriet, som var inndelt i små, terrasseformige avlukker, som skulde forestille hengende haver. I det fjerneste tok de plass på en løibenk. De var temmelig alene; dansen gikk for sig der nede, og de gamle damer, som satt ovenpå og så på, hadde valgt de steder som gav den beste utsikt.

«Vær ikke sint, Constance, jeg var rent forstyrret,» begynte Meier, «jeg har hatt det så ondt i hele aften, for jeg kan ikke tåle å se dig fare avsted med disse vemmelige fyrene — bare at de rører ved dig er en besudling.»

«Så danser jeg ikke før siste dans med dig —» svarte hun og trykket sakte hans hånd.

«Takk, du elskede,» hvisket han.

«For når du går og gremmer dig over det, har jeg ingen fornøielse av det — det forstår du jo nok,» vedblev hun.

«Hvor du er søt og god, Constance.» Han trykket sitt ansikt mot hennes skulder.

«Det er, fordi du er mig så kjær, Harald,» sa hun alvorlig og smøg sig inn til ham.

Det kom noen. De för fra hverandre; det var en opvarter. Constance bad om selters, som de kort efter fikk.

De blev sittende der oppe; den ene dans klappedes av efter den annen uten at de la merke til det.

«Skynd dig, la oss gå ned,» sa Constance med ett engstelig og grep om Meiers arm. «Der går Lorck og leter efter mig.»

«Hvor?» spurte han.

Hun pekte på det motsatte galleri, og de skyndte sig ned før Lorck hadde fått øie på dem.

Det blev spilt op til siste dans, som Constance og Meier danset sammen.

Innen de skiltes, spurte Meier om når de skulde sees.

«Kom så snart du kan, Harald,» hvisket hun.

På veien hjem vilde Lorck vite hvor Constance var blitt av; han hadde lett efter henne alle vegne.

Hun svarte, at hun hadde vært trett og sittet stille en stund.

«Hvor henne?» spurte han.

«Oppe på galleriet.»

«Din opførsel har vært under all kritikk. Hansen, som du hadde lovet francaisen, gikk og spurte efter dig, men jeg var naturligvis den, som minst av alle kunde gi oplysning om dig. Hvad bestilte du der oppe?»

«Drakk selters.»

«Hvem var din kavaler?»

«Meier,» sa hun kort og trossig.

Han løftet en knyttet hånd imot henne. Hun vek til side og trykket sig tett inn i vognens hjørne.

Tøite,» sa han og mumlet en ed mellem tennene. Så lot han hånden synke og satte sig hårdt tilbake.

Kapittel XXXII

Det var gått en måneds tid. Forholdet mellem Constance og Meier var ikke trådt inn i noen ny fase. Dagen efter karnevalet, da han var kommet der op, hadde hun vært forvirret og tilbakeholdende og søkt å klare situasjonen ved å tale ustanselig om alt og ingenting. Så var Lorck trådt inn, og da han mot sedvane så ut til å ville slå sig til ro i dagligstuen, hadde Meier fortrukket.

Og på lignende vis var det gått ham bestandig siden. En uheldig stjerne syntes å hvile over hans besøk. Enten var det noen, når han kom, eller Constance var ute, eller Lorck var til stede. Et hemmelig håndtrykk, et talende blikk, en arm om hennes liv et kort sekund, stjålet ved tilfellets hjelp, var alt som var foregått mellem dem.

— Meier gikk i en tilstand av lidelse og spenning. Hver dag var han viss på at noe måtte skje, og stadig vekk skjedde det intet. Han ventet et brev fra henne; hun risikerte jo intet ved å skrive, mens han derimot ikke torde våge det.

Hun måtte dog ha noe å si ham, et møte å foreslå, en avtale å treffe. Nu siden hun hadde hvilt i hans armer og besvart hans kyss, var det ikke lenger noen skranke mellem dem. Deres gjensidige kjærlighet gav dem en uendelig, uklanderlig rett. Hvorfor talte hun så ikke? Å leve videre uten klarhet over de ytre former for et så intimt forhold, var utålelig. Og så led han under det at Constance kunde ta saken så rolig, kunde være snakksom og smilende som ellers, kunde se ut, som om det hele bare flyktig angikk henne. Han befant sig i en stadig nervøs ophisselse, för i været ved den minste uventede lyd, kunde plutselig skifte farve, tape appetitten og hadde søvnløse netter. —

Det var en av de siste dager i april. Meier var ferdig med sine eftermiddagstimer og stod nu i sin dagligstue foran vinduet med tommelfingrene stukket inn i vestens armhuler.

Det banket på døren.

«Kom inn!» ropte han uten å vende sig.

En ung, blond pike med sort vårjakke og grå filthatt, besatt med blå fløielspynt, kom fryktsomt over terskelen. Hun bøide overkroppen en smule fremover, som når man skal over en grøft og er redd for å falle, og så sig om i stuen med et hurtig blikk. Så lukket hun døren med en trygg og glad mine som efter en overstått fare.

«De kan legge vasken inn på sengen,» sa Meier fremdeles uten å vende sig.

Hun holdt hånden for munnen for å tvinge latteren tilbake og gikk på tåspissene med et ansikt, hvori hvert trekk sitret av tilbaketrengt lystighet, bort til Meier, stakk sin hånd under hans arm, dreide sig med en lynsnar bevegelse inn til ham og kysset ham midt på munnen, idet hun brøt ut i en overgiven latter.

«Hvad for noe! er det dig, Emma? jeg trodde det var vaskerkonen, som jeg venter på.» Det var et halvt overrasket, halvt misfornøiet tonefall i stemmen.

Hun lo ikke mer. «Kommer jeg ubeleilig?» spurte hun og så fryktsomt forskende på ham.

«Opriktig talt, — jeg skal ut.»

«Men du har da vel ikke slikt forferdelig hastverk, vel?» hun la bønnlig sitt ansikt til hans kinn.

«Jeg trodde du satt ute i disse dager?»

«Det gjør jeg også. Ja, det vil si, jeg skulde vært hos fru Lorck, men så tok jeg mig fri for å komme ned til dig. Jeg lengtes så rasende efter dig,» vedblev hun innsmigrende, «det er jo nesten en uke siden jeg var her. Jeg tar tøiet av, kan jeg ikke?» Hun la hodet på skjeve og så bedende på ham.

«Jeg har virkelig ikke lang tid å rutte med,» — han trakk op sitt ur.

«Hvorfor er du ikke glad for jeg kommer? Det er stygt av dig. Et kyss vil du da vel i det minste gi mig?» Hun omfavnet ham heftig og kysset ham utallige ganger.

«Så, så, så —» mumlet han.

Men hun knuget sig stedse inderligere inn til ham; så slo han armene om henne og gjengjeldte hennes kjærtegn.

«Tok du nøkkelen av entrédøren?»

Hun holdt den smilende op for ham.

En times tid senere stod Meier i skjorteermer ved vinduet og børstet sitt hår og sin knebelsbart med et speil i hånden. Han betraktet sig omhyggelig, vendte og dreide ansiktet, kastet hodet tilbake og til siden, undersøkte sine tenner og gjorde tilsist en grimase til sig selv. Derpå pusset han sine negler og åpnet begge vinduene. De vendte mot vest; eftermiddagssolen stod og stekte inn, og luften var tung og lummer. Han skar spissen av en sigar og falt så plutselig i tanker ved vinduet med blikket på en gullregn og noen syrintrær, som stod foran gjenbohuset i en liten innhegning, myldrende fulle av bristeferdige knopper. Han husket så tydelig, hvor bare og nakne de hadde vært, da Emma fulgte med ham op første gang, nei ikke første, for det hadde vært sent på aftenen, men den neste, da hun var kommet ved firetiden.

Kort efter slentret han opover Pilestredet. Han vilde til Constance. Nu måtte Lorck være ute i praksis, og så skulde han tvinge henne til en ordentlig samtale.

Det kom en sporvogn forbi; han tenkte et øieblikk på å stige op, men fant det bedre å gå for å få tid til å ordne sine tanker og forberede sig på hvad han vilde si. Men det lykkedes ikke; han kom aldri lenger enn til at han stod foran henne og fikk fatt i hennes hånd. Så begynte hjertet å banke og blodet å suse for ørene, og så gjorde han det hele om igjen. — —

— Lorcks hadde leid et landsted for sommeren ute på Ladegårdsøen. Da været var så smukt og mildt, hadde de tenkt å være utflyttet allerede til første mai. Constance vilde ta der ut litt i forveien for å henge op gardiner og undersøke hvad eieren, en grosserer, som lå i utlandet med familie, hadde efterlatt av møbler og husgeråd, og for å gi gartneren anvisning på hvad han skulde gjøre med haven.

Constance hadde brukt dagen til å ordne de saker hun og Hanne stuepike skulde ha med sig. De hadde fått ferdigpakket to store kasser med dekketøi og sengelinnet; innimellem hadde de stuvet ned en del vinflasker, og øverst lå de nystrøkne gardiner. Nu var hun gått inn i soveværelset for å gjøre den lille håndvadsekk med reisetoalett i stand. De skulde bli der ute et par dager, og de skulde avsted med toget den neste morgen klokken 9. Hele eftermiddagen hadde hun tenkt at Meier vilde komme, og samtidig med en hemmelig gysen nesten ønsket det motsatte. Nu, da tiden var gått uten å bringe ham, blev hun utålmodig og kunde ikke begripe hvorfor han uteblev. Var han kjølnet i sine følelser for henne? Ånei! Hun hadde følt elskovens feber i hvert av hans åndedrett, i hvert eneste blikk siden den aften på karnevalet. Det var da at han hadde tatt henne i besiddelse. Hun visste at hun var hans; det var denne dumme, underlige fryktaktighet, som hadde bestemt hennes vesen og adferd i mellemtiden. Denne skrekk for å være en utro hustru, som satt henne så fast i blodet . . . ekteskapsbrudd . . . Hor. — Uff, hvad vilde hun ta slike stygge ord i sin munn for! Det var andre betegnelser, som passet bedre på dette. «En kvinne tilhører bare den mann hun elsker,» stod det hos fru Gyllembourg. Og

selv om …. Sett nu, at Lorck var blitt forelsket i en annen, som var villig. Vilde han kanskje ha betenkt sig? Ikke et sekund heller, — ikke han, ikke noen av

alle de ektemenn hun kjente. Hvorfor skulde da en kvinne ha alle disse skrupler? Like for like, det var livets eneste gyldige prinsipp. —

Men det var også noe annet som haket sig fast i henne. I disse uker siden karnevalet hadde Lorck vært så besynderlig rørende. Da han om morgenen efter ballet hadde bedt henne glemme hans heslige utbrudd i vognen om aftenen, hadde han sett så hjertebedrøvet ut. Da hun svarte, at hun slett ikke tenkte på det mer, tok han hennes hode mellem sine hender, kysset henne på håret og sa: «Constance, min egen Constance, vokt dig for å gjøre dig selv skade.» Hans stemme hadde hatt en klang, som hun hadde så vanskelig for å få ut av sitt øre. Og siden mange ganger hadde han sittet og betraktet henne med et blikk, som det gikk henne til hjertet å minnes. Det var så ømt, så smertelig, så tålmodig. Når hun møtte hans øine i sådanne øieblikk, stakk det i henne, og hun syntes hun følte anger.

Men hvad kunde det nytte å angre. Hun kunde jo ikke gjøre for at hennes kjærlighet var blitt borte for henne. Det, som var skjedd, måtte så være, og det, hun hadde gjort, kunde hun ikke latt være, ikke for sitt livs frelses skyld. Hvorledes hadde hun ikke stridt imot, hvor langsomt var det ikke gått. Hun hadde først gitt efter, da noe, hun ikke kunde råde med, hadde tatt makten fra henne. Så var det jo meningsløst å gruble og sørge.

Hanne stuepike stakk hodet inn.

«Hr. Meier er her og spør efter fruen.»

«Jeg kommer straks,» svarte Constance og vendte sig raskt bort, forat piken ikke skulde se hennes rødme. Hun lukket øinene, la hodet tilbake og pustet dypt. Så låste hun vadsekken med skjelvende fingrer, rettet på håret med et åndsfraværende blikk og gikk inn til ham.

Meier stod med ryggen til døren og syntes fordypet i et litografi på veggen. Han vendte sig hurtig om og gikk imot henne med fremstrakte hender. Det slo Constance at han så lidende ut. Øinene hadde den grøtete glans, som er tegn på åndelig overanstrengelse eller lang lidelse, lebene var tørre, og hodet så hett ut.

«Har du det ikke godt?» spurte hun deltagende og så ømt på ham.

Han tok henne om begge håndledd. «Borte fra dig har jeg det aldri godt,» svarte han sakte og drog henne til sig.

Hans blikk var så underlig sammensatt, bønnlig, kjærlig, hjelpeløst og tillitsfullt på én og samme gang. Hun fikk lyst til å kjæle for ham som for et ganske lite barn.

Han hadde tenkt å gjøre henne bebreidelser, å avfordre henne en forklaring, men i det samme nu, hun stod så mild og god foran ham, var hans hensikt glemt.

«Hvor deilig at jeg traff dig og at du er alene,» hvisket han. «La oss sette oss.»

Han trakk henne blidt ned på sofaen og la armen om hennes liv. En stille henrykkelse påkom Constance. Hennes hode gled bort på hans skulder. Han grep om henne med den annen arm og fikk henne dreid om, så hun lå tett inn til ham og vendte ansiktet op imot ham. Så bøide han sig ned over henne og kysset henne.

Da han gikk fra henne, hadde de avtalt at han skulde besøke henne på landstedet neste aften, hvor de vilde være alene og uforstyrret. Svimmel av lykke kom Meier hjem.

Den følgende dag var det strålende solskinn med en mild, sydlig bris. Alle vann- og sølepytter, som det om natten hadde vært rimfrost på, var optødd i solvarmen, og overalt, hvor det var en smule helling rislet små og store, synlige og usynlige bekkedrag avsted.

Formiddagen var gått, og ute på Løkken var Constance og piken ikke blitt ferdig med å henge gardiner op i de tre værelser, som vendte mot haven. Hanne stuepike hadde aldri sett fruen så glemsom og tutlet. Fire ganger hadde de sprettet gardinene fra galleriene, fordi mønsteret vendte op ned, eller vrangen var kommet ut. Lange stunder gikk med å søke efter alt hvad de skulde bruke, for når fruen bare et øieblikk hadde hatt en gjenstand mellem hendene, var den forlagt på de mest forkjærte steder. Det gikk heller ikke med å bringe møblene i orden, for det, som skulde være i spisestuen, blev av fruen beordret satt i havestuen og omvendt, og så vant Hanne stuepike og hjelpekonen ikke mer enn å gå og gjøre all ting om igjen. Til sist syntes piken at de bare gikk i veien, og så sendte hun konen ned for å feie i kjelleren og satte sig selv ute i kjøkkenet og sydde på sin kjole som var revnet i sømmen.

Gartneren kom og sa at han ikke visste hvad han skulde ta sig til i haven. Når han spurte fruen om, hvor sviblene skulde settes, svarte hun, at hun kom straks, og så kom hun allikevel ikke, og sånn var det gått hele dagen. Hanne bød ham en kopp kaffe og smørbrød, som han nød sittende på kjøkkenbordet.

«Ja, Gud vet hvad som går av fruen i dag,» mumlet Hanne, idet hun puttet et stykke sukker i munnen og helte den rykende kaffe på underkoppen.

Gartneren svarte ikke noe til dette. Han stoppet snadden, tendte den borte ved komfyren og så på sitt ur.

«Jeg går like godt bort til konsulens og planter aurikler,» sa han. «Spør fruen efter mig, så er jeg ikke lenger av veien enn at De kan rope over til mig.»

Han slo sin rundpullede filthatt, som var full av jordflekker, mot kneet, for å få av den løse muld, satte den på og gikk med takk for kaffe og et nikk til farvel.

Constance var gått ovenpå. I et kammer med skrått panel ved siden av det store soveværelse, som hadde altan til haven, satt hun på en kasse foroverbøiet med albuene på knærne og hendene for ansiktet. Hun hadde tilbragt en nesten søvnløs natt og var stått tidlig op. Med feberaktig hast jaget hun efter å komme avsted og hadde vært på stasjonen et kvarter for tidlig. Tanken om stevnemøtet hadde ganske behersket henne. Hun hadde vært et offer for de mest motstridende stemninger og hadde lidt av en nagende engstelighet og et trykk for brystet, som av og til blev så sterkt at hun måtte ynke sig høit. Og alt imellem steg det henne til hodet som en beruselse at hun i aften skulde ha hans armer om sitt liv, hans leber på sin munn; men hver gang var det kommet en gysen over henne og hun syntes, hun hadde sett en avgrunn for sin fot.

Nu satt hun der oppe i kammeret, og efter hvert som timene gikk, forandredes hennes uro til angst, som steg for hvert minutt. Hvordan vilde hun være til sinns i morgen tidlig? Og når hun traff Lorck, og han ingen ting ante, men trodde henne så vel, og lengtet efter et kjærlig ord, et frivillig kjærtegn. Hun knep øinene sammen og vendte hodet til siden. Det var dog en oprørende urett imot ham, han, som hadde elsket henne så uforanderlig trofast hele tiden, siden hun blev hans hustru, som, det var hun sikker på, ikke i sine innerste tanker hadde vært henne utro. Bare hun torde tro at han hadde sveket henne, men det var det ingen skygge av rimelighet for. Dog, hun elsket ham ikke, det kunde hun jo ikke gjøre for, hennes kjærlighet tilhørte en annen. Ja, var hun viss på at det ingen mulighets råd var for å la være, hvad hun nu stod i begrep med å gjøre? Hun måtte tilstå at hun kunde la være. Hun torde ikke påstå for sig selv at hun vilde dø av å la ham fare, og det var det som måtte til, hvis hun for sig selv skulde kunne forsvare at hun gav sig hen til ham … Hvis Lorck hadde ant, hvad hun hadde fore, vilde han være kommet for å myrde henne … Den blodige tort, hun beredte ham .+.. Men nu var det for sent å tre tilbake, og dessuten — —. Hun hadde jo allerede så grundig forrådt ham i sitt hjerte — dette mer eller mindre gjorde hverken fra eller til.

Nu var klokken tre; klokken ti vilde Meier være der; de hadde avtalt at han skulde gå bakenom Løkken til skogveien, hvor hun skulde møte ham. Så kunde de gå inn gjennem verandadøren, når lyset var slukket i kjøkkenet.

«I aften, i aften —» gjentok hun så lenge, til hun blev redd for sin egen stemme. Hun för op og gikk frem og tilbake; men det var så kort et stykke vei å gå på at hun blev svimmel av de idelige vendinger; så satte hun sig ned igjen på kassen, trakk sitt ur frem og gav sig til å telle på skiven. Hun følte sig som et fortapt menneske, og det påkom henne med ett en rasende drift til å bryte ut, flykte, løpe, pile avsted som et forfulgt villdyr. Men hun vred sine hender og jamret: «For sent, umulig — hvor hen —-». Plutselig slo hun den flate hånd mot sin panne. «Hvorfor umulig?» sa hun til sig selv. Og som det demrende skjær av det første daggry på en kullsort himmel, således glimtet det frem i hennes forestilling at hun ennu kunde redde sig. Hun tok sig med begge hender om hodet, bøide overkroppen fremover som en der stirrer og lytter, og så talte hun med sig selv, hviskende, avbrutt, med en lyd i stemmen som hos et barn, som efter overstått straff ber godt for sig og lover sin mor å være snild pike. Så rettet hun sig op med et rykk, kastet hatt og kåpe på og løp ned over trappene.

I døren møtte hun Hanne, som spurte om fruen skulde med toget.

«Ja,» svarte hun skyndsomt. «Jeg må inn igjen. De får ordne, hvad De selv kan finne på.»

«Og ligge her alene i natt? Det tør jeg ikke, frue.»

«Så reis inn, når De er ferdig — det må De gjerne.»

«Ja, for her farer så mange slags fanter omkring — —: Men vil fruen ikke ha noe å spise eller drikke kaffe i det minste? — Det er et helt kvarter til toget kommer.»

«Jo, gi mig litt, men hurtig, la mig få det her.» Constance fulgte efter piken inn i kjøkkenet. Hun følte sig plutselig sulten og nøt stående hvad Hanne tok frem av matkurven og satte for henne. Tilsist drakk hun et stort glass rødvin. Så hørte hun toget pipe, sprang avsted og satte sig inn i kupéen.

Hun vilde tale med Lorck. Klokken fem var hans mottagelsestid forbi; når hun tok en drosje, vilde hun være der innen han gikk i praksis. Hun vilde fortelle ham alt; så vilde hun styrte sig om hans hals, si ham at nu var tiden kommet, da det var henne, som lengtet tilbake til ham, at hun vilde prøve på å komme ham så nær som i den første lykkelige tid, be ham glemme og tilgi, hvis han kunde, all den fortred hun hadde gjort ham, legge sitt hode til hans bryst og si ham at det var hennes rette, hennes eneste hvilested. Hun blev så rørt over det billede hun mante frem at øinene uavladelig løp over av tårer; og hun følte sig så glad og lettet om hjertet. Freden drog inn i hennes pinte sinn.

Klokken halv fem var hun i Kristiania og ti minutter før fem steg hun op trappenei sitt hjem. Hun lukket selv op og gikk uten å støte på noen inn i soveværelset. Her kastet hun overtøiet på sengen, vasket sine hender og listet sig forsiktig som en tyv ut av stuen. Mellem soveværelset og Lorcks studerværelse var det en noen skritt bred mellemgang. Oprinnelig hadde dette værelse vært i forbindelse med gangen, men Lorck hadde latt anbringe en tapetdør for å slippe å gå omveien gjennem spisestuen til sine værelser. Mottagelsesværelset lå mellem studerværelset og venteværelset, som så atter støtte til spisestuen.

Constance gikk til tapetdøren; nøkkelen satt i på yttersiden; Lorck var gått derigjennem klokken fire. Snart vilde han være ferdig, og så kom han denne vei til soveværelset for å gjøre en smule toalett innen han gikk ut. Hun vilde sitte i studerværelset når han kom. Så overrasket som han vilde bli, og glad! Hun hørte det tonefall hvormed han vilde si: «Men Constance, er du alt kommet tilbake?» Med bankende hjerte skjøv hun døren op — den gav ingen lyd — og trådte sakte inn. Døren til mottagelsesværelset stod på klem. Hun hørte det var noen hos ham; det måtte være den siste for i dag.

Kapittel XXXIII

Lorck hadde ekspedert fem patienter, to tjenestepiker, en ung dame, som hadde ørebyld, og to mannspersoner, av hvilke den siste var en firskåren, brunbarket sjømann med en mengde tatoveringer på hendene. Da Lorck var blitt ferdig med ham, trakk han op sitt ur og så at det ennu var fem minutter tilbake. Idet sjømannen gikk over terskelen ropte Lorck: «Den neste, men så ikke flere i dag!»

Det kom en kvinneskikkelse inn, som hadde slik underlig møie med å få døren lukket efter sig. Hun gikk nølende noen skritt og blev usikker stående. Hun var middelhøi og slank med et svært, mørkt hår, gråaktige, mandelformede øine, en kort, bred nese og en fyldig, godtformet munn, som vilde vært smukk, hvis ikke huden omkring lebene hadde vært så besynderlig strammet. Hennes drakt var nett og tarvelig, et sort og hvitrutet kjoleskjørt, lagt i brede plisséfolder, et sort overstykke av fint klæde og en hatt av samme farve med en hvit, stiv fjær. Hun var meget blek; åndedrettet gikk hurtig, og situasjonen syntes å være henne i høi grad pinlig.

«Værgod kom nærmere,» sa Lorck, som satt og skrev i en notisbok.

Men hun rørte sig ikke.

«Værsgod, værsgod,» blev han ved og pekte i retning av lenestolen ved hans skrivebord. Så la han trekkpapir over det skrevne, og idet han strøk over det med tverrsiden av sin høire hånd, dreide han hodet og så på henne.

Med et plutselig sett kastet han sig bakover i stolen og spilte ølnene op.

«Kristine, er det mulig!»

Hun gikk et par skritt og blev atter stående, gjorde så et forsøk på å si noe, men opgav det. Så tok hun lommetørklæet frem og holdt det for øinene.

«Så du er her, Kristine? Du var jo reist til Drammen.»

«Jeg er vendt tilbake» — stammet hun.

«Og nu kommer du hit?» Hans tone lød halvt vemodig, halvt misbilligende.

Hun skottet til ham. Han hadde foldet hendene over maven og lot tommelfingrene uavladelig dreie rundt om hverandre.

«Jeg vilde så gjerne tale med Dem.»

Det kom et uttrykk av rådvillhet og mishag på hans ansikt.

«Er det noe jeg kan gjøre for dig? Forresten, Kristine, du forstår jo nok at forbi er forbi.»

Hun blev blussende rød og så atter blek.

«Det er ikke på den måte —. Tro endelig ikke — jeg vilde bare be om en resept.»

«Er du syk?»

Gråten, som hun hele tiden hadde kjempet mot, tok nu overhånd.

«Ja,» — hulket hun.

«Kom og sett dig, stakkar,» sa nu Lorck deltagende, idet han reiste sig. Han tok om henne og trykket henne sakte ned i stolen. «La mig så høre, hvad det feiler dig.»

Kristine tørket sine øine og holdt dem festet på gulvet mens hun talte.

«Jeg er så plaget av matthet og hodepine, likesom den gang jeg hadde blekfeber og jeg fikk de jernpiller, De husker, men nu har jeg også slike vonde smerter for brystet.»

«Har du hatt det lenge?»

«Et par måneders tid; i de siste fjorten dager er det blitt rent ille.»

Han følte hennes puls og betraktet henne opmerksomt.

«Og så sover jeg så dårlig om nettene, at jeg er trettere om morgenen, når jeg står op, enn om kvelden, når jeg legger mig,» vedblev hun.

«Har du spurt noen læge før nu?»

«Nei» — sa hun, «jeg har vært her ved døren mange ganger, men når jeg skulde til å ringe, hadde jeg ikke mot.» Hun hevet øinene og så på ham med et ubeskrivelig rørende uttrykk. «Jeg var så redd, De skulde bli sint,» tilføide hun fryktsomt.

«Hvor kunde du tenke,» sa han åndsfraværende.

«Men så hadde jeg slik gresselig lyst til å se Dem en eneste gang til —» gråten var atter ved å bryte frem, «— ja, og til å høre Dem tale, og så var jeg dessuten så syk at jeg måtte ha doktor.»

«Hvor lenge har du vært her i byen?»

«Siden straks før jul.»

«Hvorfor blev du ikke i Drammen?»

«Å, det var for så meget —. Jeg trivdes ikke og kunde ikke alltid få arbeid. Når en er ukjent, går det ikke så glatt i en liten by — —. Og så blev jeg også uenig med min søster, eller rettere sagt med hennes mann —. Ja, alt det kom sig nu bare av at han ikke lot mig være i fred.»

«Å, sådan, stakkar,» sa Lorck og ristet medlidende på hodet. «Og går det dig bedre nu da?»

«Ja, her har jeg nok å gjøre, mer enn jeg kan overkomme — —. Bare jeg var frisk, men jeg tror det er tæring.»

«Hvor faller du på det, Kristine?»

«Jo, for med begge mine søstre, som døde av den sykdommen, begynte det akkurat slik —. Og så har jeg sørget så gresselig.» De siste ord sa hun med neppe hørlig stemme, mens hun hurtig visket de tårer bort som rant ned over hennes kinn.

«Hum,» sa Lorck og sukket uvilkårlig. «Stakkars pike. Men forresten, tæring kan jeg ikke tro det er tale om.»

«Jeg vilde slett ikke bli lei om så var.» Hennes tone lød med ett frimodig. «Tvert imot, jeg vilde gjerne dø.»

Lorck betraktet henne ufravendt. Han fant henne i grunnen slett ikke forandret; det hadde bare forekommet ham så i det første øieblikk. En smule magrere var hun kanskje blitt, men det klædde henne egentlig. Hun så unektelig søt og nett ut og var sig selv så lik fra gamle dager. Han kunde ikke motstå sin lyst til å klappe hennes kinn.

«Så du vil ha tæring og være dødssyk, du» — sa han og slo an en halvt kjærtegnende, halvt spøkende tone. Han tok henne om haken og ristet hennes ansikt frem og tilbake. «Nei min venn, så lett går det ikke. Tror du, tæringspatienter kan ha slikt et smilehull?» Han pekte med sin finger på det lille runde hull i hennes kinn, som var kommet til syne ved hennes motstrebende smil. «Ditt gamle, søte smilehull, Kristine,» sa han bløtt.

«Det hadde mine søstre også,» svarte hun motfallent, «Ja nesten like til de døde.»

«Du har ikke mer tæring enn jeg selv —. Men kom, nu skal vi se efter. Jeg må undersøke dig.»

«Skal jeg knappe op?» spurte hun.

«Javisst ja, kjolelivet må av og korsettet med, hvis jeg skal få noe å vite.»

Hun hektet brosjen løs og knappet op i brystet. Lorck la lytterøret til rette og ventet på at hun skulde bli ferdig.

Men hvordan det gikk til eller ikke — plutselig visste han ikke annet enn at det var hans gamle Kristine, hans veninde, hans kjæreste, som kom og besøkte ham, og innen han fikk besinnet sig, stod han og holdt henne i armene og kysset hennes varme, bare bryst.

«Legg den bort» — sa han og løftet hatten av henne.

Hun vendte sig fra ham med en avvergende bevegelse.

Han gikk hurtig over gulvet og låste døren til mottagelsesværelset, kom så tilbake og slo armene tett omkring henne. «Jeg vil holde av dig som i gamle dager» — hvisket han…

Constance så det som foregikk. Hun var kommet inn i studerværelset kort efter Kristines inntredelse fra mottagelsesværelset og hadde med bankende hjerte tatt plass på den ytterste kant av et stolesete.

Plutselig hørte hun noe, som forekom henne besynderlig og bragte henne til å reise sig og gå med listende trin over teppet til døren, hvor hun gav sig til å kikke gjennem sprekken.

Med stive trekk og hvit i ansiktet som et menneske som går i søvne, gled hun et par minutter senere ut av værelset, lydløst og uhørt som hun var kommet. Rent mekanisk tok hun tøiet på og snek sig ilferdig ut av huset. Blodet brente i hennes årer, og hun syntes at hun uavladelig av all makt ropte på brand; hun kunde ikke begripe at man ikke kom styrtende for å slukke. Den troløse forræder, som bedrog henne med halvnakne fruentimmer i hennes eget hjem og gjorde det så rolig, så angerløst, så selvsikkert, med dette lystne smil på sine leber! å det smil! Den falske løgner, den utuktige fyr, som svek henne, uten kamp eller betenkning, ikke for en stor kjærlighets skyld, mens hun . . .. Hun vilde ha hevn, hevn, om hun så skulde kjøpe den med sitt blod. Det sved og brente i hjertet, det stakk og suget for brystet — —. Hvor det vilde svale og kjøle å føle sig hevnet —. «Svale, svale, svale!» gjentok hun utallige ganger. Men han skulde få vite det. Sikkert ja! Ellers var det jo ingen hjelp i det —. Hun vilde si ham det selv med en hoverende latter like i hans frekke ansikt —. Nei, han skulde overraske henne i Meiers armer på soveværelset, når han kom sent hjem —. Hun vilde være avklædd, han skulde ikke kunne tvile —. Så skulde han se, hvorledes han likte det —. «Å lindrende, lindrende!» hun sa dette ord så lenge, til tungen kjentes tørr og trett av det.

Hun strøk ned over Karl Johans gate. Kjente ansikter passerte forbi som en tåke. Og hun så på dem med strålende øine og bøide, når hun hilste, overkroppen mer enn hun pleide, med en elastisk, hurtig bevegelse. De hun hilste på vendte sig uvilkårlig om og så efter henne.

Hun møtte fru Hansen, som stanset og foreslo henne å vende om og spasere litt.

Uten å ville det, drevet av en nervøs trang til å være behagelig, gav Constance sig til å gå med henne. Hun svarte muntert med raske vendinger og lo overstadig, da Marie fortalte om en morsom feiltagelse hun hadde oplevd i en butikk. Men plutselig brøt hun av.

«Jeg er gal, som går her,» sa hun. «Jeg skal jo med jernbanen, adjø med dig!» Og hun slo Marie overgivent på skulderen, nikket lystig og för fra henne, før denne hadde fått tid til å tilby sitt følge.

Marie stod stille og så efter henne; hun kunde ikke klare for sig selv, hvorledes det var Constance hadde sett ut. — Og så hadde hun vært så forferdelig smukk; egentlig uhyggelig å se på, med noe underlig gnistrende over hele sin skikkelse.

Constance gikk videre, hurtig, nesten løpende. Ved Akersgaten stanset hun for å se på uret i hjørnebygningen. Bare 6, og det gikk først tog halv 7. Så vilde hun være der innen 7 og Meier kom først klokken 10.

Hun gikk langsommere nu. Hun fikk lyst på vin, sterk, søt vin, masser av vin i store pokaler — — Og sigaretter, nei sigarer, sterke, fine.

Hun gikk inn i en sigarbutikk og spurte efter sigarer med det navn som pleide å stå på Lorcks sigarkasser. Hun fikk hvad hun forlangte og begav sig atter på vei. Vin var det nok av der ute, og korketrekker hadde hun sett ligge etsteds i en vinduspost.

Hun kom ned på jernbanestasjonen og spaserte rastløst frem og tilbake på perrongen. Men så husket hun at det kunde komme noen hun kjente, som skulde samme vei, og satte sig derfor inn i ventesalen i en krok like bak inngangsdøren. Hun kunde ikke være stille, men stemte med tåspissene mot gulvet og beveget knærne op og ned med en hurtig, ristende bevegelse. Så slo hun tappenstrektakt med støvlehælene og akkompagnerte med dammerammeram, dammerammeram.

Endelig pep toget, og hun satt i kupéen.

Var det i morges hun hadde kjørt den samme vei? Umulig! det måtte være for år tilbake. Men nu var det jo allikevel i morges. «Ja, ja, ja,» sa hun til sig selv og gjorde en bevegelse med hånden, som gav hun tapt.

Utenfor Løkken møtte hun Hanne stuepike med en kurv på armen og gatedørsnøkkelen i hånden.

«Men, er fruen da ikke reist til byen?» spurte piken med en mine, som om hun ikke trodde sine egne øine.

«Nei, jeg reiste allikevel ikke, — jeg har vært en lang tur,» svarte Constance. «Det er også bedre å bli her i natt; så kan vi begynne straks i morgen tidlig.»

Hanne så skuffet og slukøret ut, men vendte raskt om og gikk uten å svare foran fruen for å lukke op.

«Ja, så får jeg gjøre i stand til fruen ovenpå vel?» sa Hanne, mens Constance stod og tok tøiet av. «Det var riktig godt at jeg hadde lagt i ovnen tidlig i dag, så det ikke er koldt der oppe.»

Constance hadde drukket te, men ikke rørt ved smørbrødet. Da Hanne tok bakken ut, sa Constance at hun ikke behøvde henne mer; hun kunde legge sig når hun vilde.

Så gikk hun ovenpå for å se på soveværelset. Det stod en seng på den ene vegg med mørkerøde ulltepper og snehvite lakener. Like overfor var det et hvitmalt bord med et stort speil. På en stol stod vaskefatet og vannkannen. Såpeskålen og karaffelen var stillet i vindusposten. Håndklærne var hengt over stolryggen, og et laken tjente som rullegardin. Ellers var det av møbler bare et stort hvitmalt klæsskap og en stråsofa. Vadsekken stod på gulvet, og en messingstake med et lys i på en stor koffert, som var trukket bort til sengen.

Nu gikk Constance rastløs omkring nede i havestuen, hun stod et øieblikk ved vinduet og dampet på en sigar, så skiftet hun plass og drakk vin av et ølglass, satte sig i en gyngestol og reiste sig igjen.

Hun hadde slukket lampen, og gjennem de tynne, hvite gardiner fløt måneskinnet inn. Hun kastet sigaren på gulvet, trådte ilden ut med foten og skjøv den bort i en krok. Så gikk hun atter til vinduet og så ut. Det var alt for lyst. Månen stod like foran og glodde gjennem de bladløse trær og busker. Nede i hjørnet var det et lysthus av tre; det satte rygg imot lyset og kastet en avlang skygge foran sig på gressplenen. Det var tyst og stille rundt omkring. En hunds monotone gjøing — det lød, som kom den langveis fra — var det eneste som hørtes. Hun drakk mer vin, tendte en ny sigar, røkte et par drag og la den fra sig i vinduet, satte sig derpå i sofaen, men gikk tilbake for å se om også verandaen var full av måneskinn. Så prøvde hun om døren vilde knirke når hun åpnet den, lot den stå på klem og så sluttelig på sitt ur. Hun måtte tende en fyrstikk for å bli sikker på hvad det viste. Det manglet fem minutter på 10. Det gav et sett i henne; hun slo hendene hårdt mot sitt ansikt, bøide sig i knærne, så hun nesten satt på huk, rettet sig op i neste nu og grep et stort ullent sjal, som hun hadde i beredskap. Om hodet svøpte hun et sort kniplingstørklæ; så listet hun sig stille ut og ilte i raskt løp op til det avtalte sted, som lå i omtrent hundre skritts avstand fra huset. Her slo hun inn på veien til venstre og befant sig plutselig inne mellem slanke, kjempehøie furustammer. Hun lente sig op til en trestamme og ventet. Det varte litt før hun hørte toget pipe. Hjertet banket som det skulde sprenges, og hvert øieblikk kom det noe i halsen som vilde kvele henne.

Hun hørte hans skritt før hun så ham; hun kunde ikke begripe at det varte så lenge før han kom. Endelig blev lysningen ved inngangen til skogen formørket av en skikkelse, som hurtig kom nærmere. Hun stod stille til han var like ved siden av henne, for å være sikker på at det var ham, så trådte hun plutselig et skritt frem og rørte ved hans arm.

«Constance» — hvisket han med en overstrømmende ømhet i stemmen, «min elskede, min, min.»

Hun kastet sig heftig inn til ham; de holdt hverandre tett omslynget, mens han dekket hennes øine og munn med kyss.

«Gudskjelov at du er kommet, Harald,» sa hun med sin munn ved hans øre. «Jeg har vært så redd, så redd.»

Hennes sinnsbevegelse hadde lagt sig nu, det var koms

met trygghet og hvile over henne. Deilig at de gresselige ventetimer var forbi. Det var så beroligende å kjenne hans arm omkring sig. De gikk mot huset; lyset i kjøkkenet var slukket; Hanne var altså gått i seng; sannsynligvis sov hun allerede. Sakte og forsiktig med armene omkring hverandre kom de gjennem haven og steg op de tre lave trappetrin, som førte til verandaen. De tendte ikke lys, men blev sittende i mørke, inntil de gikk ovenpå.

Klokken fire om morgenen kom Meier ut av huset gjennem verandadøren. Han kastet speidende blikk til alle sider.

I det grågule morgenlys så han blek og forpjusket ut. Han tendte en sigar og stod et øieblikk og lyttet. Så kastet han et slengkyss op til det tildekkede altanvindu og skyndte sig ut av haven. Han hadde omtrent en mils vei å gå og regnet ut at han vilde være hjemme klokken 6.

Da han var kommet et stykke inn i skogen, stod han stille, åpnet sin lommebok og tok frem et fotografi. «Det fordømte billede, mumlet han, rev av en fyrstikk og tendte ild på det.

«Slikt et grandiost fe! gå med det på sig» — sa han halvhøit. Han kastet det flammende billede fra sig og trådte ilden ut med foten.

«Se så, nu skal det ikke gjøre mer fortred enn det alt har gjort.» Han gikk videre med raske skritt og slo flere ganger ut med hånden som for å skyve noe ubehagelig fra sig. Den pinlige situasjon ved avskjeden stod atter og atter for ham, og han så uavladelig Constance bøie sig ned og ta billedet op fra gulvet, da det var falt ut av hans lommebok, så hvorledes hun betraktet baksiden og hørte den stemme hvormed hun leste op: Fra Emma til Harald. Så hadde hun vendt det om og utbrutt: «Men du gode Gud, det er jo Emma sypike,» og så i neste nu var hun blitt flammende rød og hadde betraktet ham med et blikk, som det tok været fra ham å gjenkalle sig. Og så som hun hadde sett ut da hun lot ham kysse sig til farvel!

Kapittel XXXIV

Da Constance våknet efter et par timers fast og dyp søvn, stod solen høit på himmelen. Først hadde hun ingen tydelig forestilling om hvad det var som lå så knugende over henne, men litt efter litt stod alt, som var foregått, i klare omriss for henne. Hun lukket øinene fast i og gravde ansiktet ned i puten. Hun vilde gjemme sig for det, vilde vekk, vekk, men det nyttet ikke. Hun måtte gjennemgå det alt sammen, leve det om igjen, smule for smule. Nu hadde hun hevnet sig. Men hadde hun nu også funnet lindring ved det? — — Hun følte trang til å spytte sig selv ut. Det var ikke stoff i henne til det hun hadde villet, kunde hun merke. Hun vemmedes ved sin mann, ved Meier, ved livet, men frem for alt ved sig selv.

Hvad skulde hun nu gjøre? Hvorledes forholde sig? Hun satte sig over ende i sengen for å tenke efter. Så falt hennes blikk på hennes billede i speilet. Med et skrik slo hun hendene for ansiktet og slang sig tilbake i putene. Hun kunde ikke utholde tanken om å møte sin mann. Hun vilde ikke at han skulde røre ved henne og hun ikke ved ham, ikke for noen pris i verden. Hun vilde ikke se ham mer. Men hvor skulde hun hen? Forlange skilsmisse? Begynne på alt det en gang til; hun gad ikke spandere en tanke på det. Meier streifet flyktig hennes sinn, men det var likesom han gled ut i tåke for henne.

En fortærende livslede bemektiget sig henne. Borte var hatet, hevnlysten, smerten. Det var blitt så stille inni henne, så tomt og så dødt. Hun begrep at hun ikke orket å leve mer. Hun sa det til sig selv, med en langsom, rolig stemme. Så stod det jo bare ett tilbake: å dø.

Hun lå og overveiet det omhyggelig. Var hun nu viss på at det var alvor? At hun virkelig vilde og torde? Ja, det var det eneste hun kunde finne på, det eneste, det var hvile i.

Men det måtte skje straks; ventet hun bare en time mer enn nødvendig, vilde hun kanskje ikke ha mot.

Hun stod op og klædde sig på, sindig og med omhu. I ro og mak drakk hun sin kaffe og spiste et par kavringer til. Hun så på klokken og regnet ut at hun vilde være hjemme klokken tolv. Da var Lorck i praksis, og leiligheten vilde være gunstig. Hun gav piken noen instrukser, sa, at hun kunde dra til byen, når hun var ferdig, og gikk ned til toget.

I kupéen satt hun trykket tilbake i det ene hjørne med lukkede øine. Konduktøren måtte to ganger tiltale henne før han fikk hennes billett. Hennes tanker kretset om dette ene: å skynde sig med å dø.

Likesom den foregående dag lukket hun selv op og kom ubemerket inn i sitt værelse; hun gikk bort til sitt skrivebord og skrev stående de ord til Lorck: «Du skal ikke sørge over mig. Jeg var så lei av livet at jeg ikke kunde bære det lenger. Constance.»

Hun stakk papiret inn i en konvolutt, som hun forseglet, skrev Lorcks navn utenpå og la det inn på bordet i hans mottagelsesværelse.

Så gikk hun inn i soveværelset, låste døren og tok frem fra skapet i vaskebordet en flaske morfin, som var blitt stående der fra den gang Lorck hadde gitt henne en innsprøitning for tannpine. Det var en stor porsjon; Lorck hadde spøkende sagt at det var nok for tre å dø av.

Mekanisk løste hun sine svære fletninger og la hårnålene fra sig på toalettbordet. I det samme falt hennes øine på et fotografi av familien i Molde, som hang på veggen i en sort, polert ramme. Hennes far og mor sittende i midten, og barna gruppert omkring dem. Moren hadde den minste på fanget, og selv stod hun bak farens stol med sin hånd på hans skulder. Hun var en ganske liten pike den gang, med utringet kjoleliv, små puffermer og håret i pisker ned over ryggen. Hennes hjerte skrumpet sig plutselig sammen. Raskt grep hun billedet og trykket et kyss på alle ansiktene, også sitt eget. Det forekom henne at barnet der var en ganske annen enn henne. Så husket hun farens ord, da de fikk prøvebilledet hjem. Han hadde vært så fornøiet med dem alle; men om henne hadde han sagt: «Constance har en mine som et individ som ser skeptisk på tilværelsen,» og så hadde moren ledd og svart at han i grunnen hadde rett.

Nu så hun ikke lenger skeptisk på tilværelsen, nu var hun ferdig med den. «Hadde jeg bare visst bedre beskjed om det, som spiller denne store rolle i livet,» tenkte hun, idet hun hengte billedet tilbake på sin plass, «så var det gått mig bedre.» — Så mintes hun et annet ord av sin far; det var falt i den tid hun gikk for presten. «Du er en stor egoist, Constance,» hadde han sagt en gang han var utilfreds med henne, «og egoisme er en dødssynd.»

Ja, det var sant; hun hadde vært en toppmålt egoist, hun så det så klart i denne stund; det var hennes livs store synd.

Hun hektet kjolen op, løsnet korsettet og la sig på sengen. Så grep hun flasken, lukket øinene og tømte innholdet i ett drag …

Om aftenen efter hendelsen med Kristine hadde Lorck vært ille til pass. Da han kom hjem fra sin praksis, var han gått inn i studerværelset for å hente en bok. Idet han trådte over terskelen, stod han stille og snuste. Det forekom ham at det luktet Constance, som han pleide å si. Uvilkårlig så han sig om. Ja, sannelig — Iå ikke hennes lommetørklæ der på sofaen. Han tok det op og så på det; jo riktig, det var hennes. Hvorledes var det kommet der? Om formiddagen hadde han sittet der inne en halv times tid —, hadde det monstro ligget der den gang.

NE

Constance Ring SITI

Han blev så underlig ille ved. Straks efter gikk han bort og ringte.

«Har fruen vært hjemme i dag?» spurte han den inntredende kokkepike.

«Nei da, fruen har ikke vært her siden i morges, da hun og Hanne stuepike drog ut til Løkken.

«Det er godt,» sa han og vinket.

Da hun var gått, klemte han lommetørklæet mot sine nesebor. Dets duft bragte Constance så levende frem for ham; han syntes nesten han holdt henne i sine armer. Til sist trykket han et kyss på lommetørklæet og stakk det til sig.

Han gikk inn i spisestuen, hvor aftensbordet stod dekket. Under måltidet la han sig flere ganger tilbake i stolen og stirret op mot loftet med en distré og misfornøiet mine. Det var kjedelig dette med Kristine. Hvordan fanden var det også gått til! Det var kommet sådan over ham, et øieblikks selvforglemmelse —. Det var det, som var det ergerlige at han like godt kunde latt være. Han gjorde en smellende lyd med tungen, klødde sig i håret, hentet en sigar og satte sig ned i en lenestol i dagligstuen, hvor han forsøkte å lese. Men hvert øieblikk gled boken ut av hans hånd. Han kunde ikke forvinne den usmak han hadde av sig selv. Han fikk lyst til å drikke noe, gikk inn og undersøkte buffetens innhold, fant en karaffel portvin, skjenket sig et stort glass og drakk det ut. Så gikk han frem og tilbake på gulvet og røkte. Litt efter litt arbeidet han sig ut av den trykkede stemning. Det var jo i grunnen ingen ting å bry sig om. Constance fikk jo aldri vite om det, hvad fortred kunde det så gjøre? Han hadde jo egentlig slett ikke krenket henne eller forholdet til henne, det følte han helt ned på bunnen av sin sjel. Det var noe rent fysisk, noe ham aldeles uvedkommende, rent ut sagt, noe sludder det hele.

Han var blitt rørt ved synet av Kristine, hun hadde sett så lidende ut, han hadde følt trang til å trøste og hjelpe henne, og så gikk det, som det gikk. Det var hans gode hjerte som var skyld i det. Han var ingen utro ektemann, ikke på noe sett og vis — det vilde han riktignok protestere mot.

Da han gikk til sengs, var han i en blid og fornøiet stemning. I morgen aften kom Constance tilbake, og det var riktig godt, for han savnet henne allerede. Om hun enn ikke var så kjærlig som han kunde ønske, så var det allikevel så ulidelig tomt efter henne. Han gledet sig til gjensynet, det kunde han, fordi han ikke var sig noen skyld bevisst, bare den som hadde et skyldfritt sinn hadde evne til å føle glede, og skyldfri var hver den, som for sin samvittighet kunde forsvare sine handlinger. —

Den neste dag kom han fra praksis omtrent ved tretiden. Han gikk, som han pleide, like inn i mottagelsesværelset for å se efter om det lå skriftlig bud til ham. Det første hans øie falt på var brevet fra Constance. En underlig fornemmelse, lik en kuldegysning gikk igjennem ham. Hurtig åpnet han det og leste de få ord. Bokstavene blev borte for hans øine, og han tumlet likblek tilbake. Som et forvillet menneske stormet han gjennem stuene. Til sist kom han til soveværelset, hvis dør var stengt. Han satte ryggen mot døren, og med en overmenneskelig anstrengelse fikk han den, efter et par forsøk, brutt op.

Der lå hun på sin seng med åpen munn og brustne øine. Lebene var dekket av et blålig skum, som også var sivet ned over haken. Den ene hånd hang utenfor sengen og var opsvulmet på oversiden, og den tomme flaske var rullet et stykke bort over gulvet.

Med et sprang styrtet han sig over henne og løftet det livløse legeme op mot sitt bryst. Så utstøtte han et jamrende rop, legemet falt tilbake, og selv sank han hen over det. å

Depotbiblioteket

Ø47 ONSTANSK RING